Карол Бък
Сензационна новина

Превод от английски: Милена Ялъмова, 1994

chitanka.info

Напористите новинари Мич Нелсън и Кристи Кавано, започнали своята любовна история през първото голямо спиране на тока през ’77, с изненада откриват, че ще отразяват заедно и това през ’93. Ала всяка мисъл да се държат чисто професионално угасва заедно с осветлението.

Първа глава

На Кристин Мари Кавано — нежната половинка на един от популярните новинарски екипи на Югоизточните Съединени Щати — й се беше случвало да бъде шаферка, но булка — никога! Поне досега.

Не можеше да си обясни защо изпитва нужда от някого до себе си. По-рано се чувстваше достатъчно добре и сама. Но между нея и Мич Нелсън, мъжът, за когото щеше да се омъжи, имаше нещо особено — чувство, оцеляло цели шестнайсет години, въпреки разправиите, грешките и недоразуменията.

Наистина ли трябваше да се оженят? Бракът щеше да промени тяхната връзка, а никой не можеше да знае дали промяната ще е за добро.

„Обичам те, Мич! Но не зная дали ще мога да се омъжа за теб“, мислеше Кристи.

— Скъпа, изглеждате превъзходно! — изрече дълбок женски глас зад нея.

Кристи разпознаваше иронията. Опита да се обърне, но дългата бяла дантелена рокля, която бе облякла, й пречеше дори да помръдне.

Тя измърмори няколко не особено възпитани думи. Повдигна булчинската си рокля, като се олюляваше на обувките с токчетата, които бяха поне с пет сантиметра по-високи от всички, които някога бе обувала. Най-сетне успя да се обърне и видя кой й бе направил псевдокомплимента.

Пред нея стоеше красива, спокойна и стилна жена, която изглеждаше направо зашеметяващо! Бе висока, което май беше най-лошо от всичко. Беше поне метър и осемдесет, а Кристи едва достигаше метър шестдесет и два.

— Познавам ли ви? — попита Кристи с предизвикателен тон, овладян до съвършенство през годините журналистическа практика.

Жената изглежда се забавляваше.

— Аз съм Аманда, бившата съпруга на Мич.

Кристи знаеше, че Мич е бил женен. Приемаше този факт, но се опитваше да не му обръща внимание.

— Какво правите тук, Аманда?

— Ще изпълнявам ролята на ваша майка на сватбата.

Кристи почти се задави.

— Беше идея на Мич! — добави Аманда, нанасяйки смъртоносния удар.

— Минута и двайсет секунди. Всички по местата! — обяви повелителен глас.

Кристи се вцепени. Това беше гласът на Уейн Джексън, директор на новините на телевизионната компания „УИЗ“. Тя работеше там от април, в емисиите в шест и единайсет вечерта.

Едва сега се огледа и обърна внимание на всичко наоколо. Намираше се в главното студио на „УИЗ“, което бе напълно готово за предстоящата сватба. А най-лошото беше, че мястото гъмжеше от нейни колеги…

Беше невъзможно! С Мич бяха решили сватбата да бъде съвсем скромна — само граждански брак без много шум. Освен това се бяха договорили да не казват на никого от студиото! Не и преди медения им месец! Очевидно нещо се бе объркало в последния момент…

— Всички ли са по местата? — попита един до болка познат глас.

Кристи отново се обърна с мъка. Беше Брент Харпър. Въпреки че никак не го харесваше като човек, бе склонна да признае, че той притежава всички необходими качества, за да успее в професията. Неговите основни предимства — златисторусата коса, меденият глас и точният усет към събитията, му придаваха необикновено очарование на малкия екран.

— Какво правиш тук? — попита Кристи с прегракнал глас.

Брент беше облечен в своя неотразим смокинг. Това не предвещаваше нищо добро.

— Ще те предавам на годеника.

— Какво?!

— Една минута! — обяви Уейн Джексън.

Брент повтори казаното. Погледът му се отмести към Аманда Нелсън. Той смяташе себе си за дар божи за жените и полагаше неимоверни усилия да обърне внимание на колкото може повече от тях.

От започването на работа в „УИЗ“ Кристи бе открила само няколко дами, които не проявяваха интерес към сексуалната му щедрост.

— Това идея на Мич ли беше? — попита едва преглъщащата Кристи.

— Разбира се, че не, Кристи. Това е само част от новия ни договор.

— Мислех, че още преговаряте…

— Моят агент уреди сделката тази сутрин — отговори Брент с усмивка, която разкри най-хубавите изкуствени зъби, които могат да бъдат купени с пари. — Ако моя колежка се омъжва за главния редактор, според договора имам пълно право да присъствам на тържеството.

Кристи обмисли за миг ужасяващото твърдение и после каза единственото, което като че ли имаше някакъв смисъл:

— Не!

— Как така не? — Очите на Брент се разшириха.

— Казах не, Брент! Не желая точно ти да ме предаваш на годеника!

— Трийсет секунди до излъчване в ефир!

— Не мислиш ли, че е малко късно за такова решение? И кой искаш тогава да те предаде на Мич?

— Никой!

— О, чудесно! Може би следващото ще бъде, че изобщо не искаш да се омъжваш!

— Петнайсет секунди до началото!

— Може би наистина не искам! — избухна Кристи, ужасена, че силите й са към края и я напускат. След миг се сети за Уейн Джексън и неговото броене. — Какво начало? — попита стресната тя.

— А ти как мислиш? Не си ли чела предварителния сценарий? „УИЗ“ е откупила правото да предава сватбата на живо по телевизията.

Кристи опита да си поеме дъх, но корсетът на роклята я стягаше като броня.

— Десет секунди!

Кристи панически се опитваше да махне воала, който й пречеше да вижда! Имаше нужда от Мич!

— Кристи?!

Това беше гласът на Мич — хладен, компетентен и властен. Той никога не губеше самообладание — това бе първото, което научи за него.

— Пет секунди!

Прожекторите се включиха. Кристи чуваше Мич, усещаше присъствието му, но не можеше да го открие.

— Четири секунди!

— Не! — мълвеше Кристи, докато се бореше с воала, който я задушаваше. Някой, може би Брент, хвана ръцете й, но тя успя да се измъкне.

— Три секунди!

— Хайде, Кристи, стегни се! — чу гласа на Мич.

— Не! Не! Не! — повтаряше тя непрекъснато, като отчаяно клатеше глава.

Не беше сигурна на какво точно казва „не“. Знаеше само, че нещо я кара да го изрича безспир.

— Две секунди!

Изведнъж нечии ръце я хванаха здраво за раменете и я разтърсиха.

— Кристи, събуди се!

Тя отвори очи.

— Не! — проплака тя и седна в леглото. Сърцето й биеше до пръсване и цялата трепереше. Две силни ръце я обгърнаха и придърпаха треперещото й тяло към друго — топло и мускулесто.

— Успокой се, скъпа! — каза Мич внимателно.

Гласът му, който само преди миг й се бе сторил властен и студен, сега звучеше нежно и успокоително.

Кристи усети ласката на дланите му по гърба си и топлия дъх в косите си, докато той отново и отново я утешаваше. Тя с наслада вдишваше познатия аромат на кожата на своя любим. После въздъхна с облекчение.

Ужасът от кошмара — тъй като това бе само кошмар — постепенно изчезваше. Тя вече не трепереше, а пулсът й възвърна нормалния си ритъм.

„Всичко е наред. Ти си вкъщи, в леглото, а Мич е до теб“, успокояваше се тя мислено.

— Добре ли си? — попита Мич и я целуна.

— Да — увери го Кристи.

Тя се отдръпна от мъжа, за когото бе обещала да се омъжи. А всъщност искаше да направи точно обратното — да се сгуши в обятията му и да склони глава на неговото рамо. Когато след малко се посъвзе, Кристи се почувства засрамена.

Очевидно се беше мятала и бълнувала насън. Чудеше се какво е говорила и как ли го е възприел Мич. Имаше само един начин да разбере. Погледна мъжа, изиграл съдбовна роля в някои от най-хубавите, но и в част от най-лошите моменти на живота й, право в очите с цвят на бадеми.

Той притежаваше енергията на човек, два пъти по-млад от него, и бе изживял пълноценно всеки миг от своите четиридесет години. Косата му бе все така гъста, но вече доста прошарена. Леки бръчици очертаваха ъгълчетата на очите му, а малко по-дълбоки — неговата уста.

Мич не беше класически хубавец. Веднъж той шеговито беше отбелязал, че има „чудесно лице за радиото“. Острите черти на лицето му, ястребовият нос и плътните чувствени устни трудно можеха да се нарекат фотогенични, но определено подчертаваха мъжествеността му.

Не зная какво има в Мич Нелсън, но то прави всички мъже около него да изглеждат като монахини — чу веднъж Кристи една от секретарките на „УИЗ“ да казва на друга.

— Кристи? Добре ли си? — върна я гласът на Мич към действителността.

— Извинявай, Мич! — каза тя.

— За какво ми се извиняваш? За това, че си сънувала кошмар ли?

— Действително сънувах кошмар, в който участваше и Брент Харпър — промълви тя след малко.

— И какво правеше той? — повдигна вежда Мич.

— Искаше да ме предава на годеника…

— Какво?!

— Беше на сватбата ни и каза, че това било негово право по договор.

Мич я изгледа изпитателно, а после внезапно избухна в неудържим смях.

— Право по договор ли? Нищо чудно, че ти постоянно повтаряше „не“.

— Наистина ли? — опита да се засмее и Кристи.

— Боях се, че го казваш на мен — усмихваше се той.

Тази забележка я засегна.

— Не! — извика тя, без да се замисли.

Усмивката на Мич изчезна.

— Не?! — Изглеждаше безкрайно изненадан.

— Нямах това предвид… Тоест… Нямаше… — започна да заеква тя, сякаш искаше да се оправдае.

— Нямаше какво, Кристи? — подкани я Мич.

— Наистина казвах „не“… В кошмара си.

Настъпи продължително мълчание. Кристи не знаеше колко продължи то, но й беше достатъчно да осъзнае, че и двамата с Мич са голи. Когато се пробуди от кошмара, усети допира на тялото му и долови ударите на сърцето.

Тишината сякаш съживяваше едно особено чувство.

— А в истинския живот? — попита Мич. Ясно беше, че той също го усещаше. Погледът му се спусна надолу по голото й тяло и после отново се върна на лицето. Зелените му очи проблеснаха като скъпоценни смарагди.

Кристи преглътна, усещайки как зърната на гърдите й се втвърдяват. Неочаквана тръпка на възбуда прониза цялото й същество.

— В истинския живот ли? — повтори тя въпроса, като мъчително преглътна.

— Да. Ще ми казваш ли често „не“ в истинския живот? След като се оженим?

Той обгърна раменете й със своите топли длани и пръстите му се плъзнаха надолу по ръцете.

Кристи не можеше да не докосва Мич, когато той я докосваше. Започна да гали гърдите му.

— Зависи — отговори.

— От какво, скъпа?

Започна да милва гърдите й и тя затвори очи. Мич докосваше с връхчетата на пръстите си зърната й, с което предизвикваше експлозия от удоволствие в нея. Дълбока въздишка се изтръгна от устните й. Тя отвори очи.

— От какво зависи, Кристи? — настояваше той.

— От… обстоятелствата.

Както повечето жени, Кристи се притесняваше от формите на своето тяло, но когато беше с Мич, това неудобство изчезваше напълно. Той я караше да се чувства най-красивата и желана жена на земята.

— А какви са тези обстоятелства?

Движенията на дългите му пръсти станаха по-настойчиви. Кристи наведе глава и целуна Мич по врата. Усети ускорения му пулс с устните си. Тя прокара език по кожата му, като се наслаждаваше на вкуса.

— Какво ме питаше за обстоятелствата, Мич?

— Дали обстоятелства от този вид биха те накарали да кажеш „не“?

С лек натиск той я принуди да легне по гръб. Това означаваше, че знае какъв ще е отговорът й. Без да се смущава, тя се отпусна в обятията му. Беше готова да признае, че при подобни обстоятелства й бе невъзможно да му откаже и да отговори с „не“.

— Не — отговори тя дрезгаво.

— Което значи?

Кристи обви с ръце врата му. Прокара пръсти през гъстата му коса и доближи лицето му до своето.

— Точно това, което си мислиш.

Устните му се извиха в победоносна усмивка.

— Добре!

После я целуна страстно и ненаситно. Тя му отвърна и целувката им сякаш продължи цяла вечност. Възбудата ги водеше към пълното сливане.

Никога преди Мич — който бе нейният първи любовник, не я беше докосвал по този начин. Усещанията, които предизвика у нея, превърнаха желанието й в необуздана страст.

Той потърси и откри най-чувствителното място от нейната женска същност. Кристи извика и хвана ръката му. Не би могла да се контролира, дори и да искаше. Пръстите й се впиха в неговите мускулести рамене.

— Да! — трепетно простена тя.

— Да! — повтори дрезгаво той след миг, когато я облада със силно и рязко движение.

Кристи разтвори бедра, за да може той да навлезе в нея колкото може по-дълбоко. Мич въздъхна и впи устни в нейните.

Не изпитваше никакво колебание и нямаше задръжки. Двамата се движеха като едно цяло, потънали в чувствено удоволствие. Беше толкова хубаво!

Внезапно, без предупреждение, Мич спря да се движи. Кристи проплака. Беше съвсем близо до жадувания миг на екстаза! Но не можеше да го достигне сама…

— Мислех си за нещо, скъпа!

— Ти си в състояние да мислиш в такъв момент?! — Гласът й секна.

Трепереща и разстроена, тя опита да се отдръпне. Мич обаче я задържа. Неподвижността на потното тяло и неравномерното дишане показваха колко му е трудно да се сдържа.

— Не се ли счита за лош знак, ако годеникът види булката преди сватбата? — попита той.

Кристи премигна, докато се опитваше да разбере какво точно казва Мич. „Лош знак, ли?“, запита тя. „Ами, да!“, сети се най-после.

— Лош знак е само, ако булката е в сватбената си рокля — изрече тя с треперещ глас.

След това си спомни кошмара, булчинската рокля и усети как я полазват тръпки на лошо предчувствие.

— Но след като не съм с булчинска рокля…

— О!

Мич отново започна да се движи в нея, този път — силно и бързо. Това я накара рязко да поеме дъх и всички мисли изчезнаха от съзнанието й.

Кристи се отдаде на възбудата, която постепенно я отведе до така желаното освобождение и предизвика неземно удоволствие, което я разтърси цялата.

— О, Мич! Да! — едва успя да простене тя. Очевидно мъжът, за когото щеше да се омъжи, разбра какво означава нейното „да“…

Втора глава

За първи път Мичъл Томас Нелсън направи предложение за женитба на Кристин Мари Кавано в Ню Йорк на тридесети май 1978 година. Бяха любовници от девет месеца. Той беше на двадесет и пет, а тя тъкмо бе завършила колеж и скоро щеше да навърши двадесет и една. Също така й предстоеше съвсем скоро да напусне него, а и Ню Йорк заради журналистическата си кариера.

Всъщност бракът изобщо не влизаше в плановете на Мич тъкмо през онзи период от живота му. Той самият остана като зашеметен, когато думите „омъжи се за мен“ се изплъзнаха от устата му. Кристи също остана смаяна. Той съзря изумлението, изписано на лицето й.

След него Мич разчете безпогрешно ярост, а заедно с нея — и други чувства, които успя да си обясни едва по-късно. Неговото импулсивно предложение бе твърдо отхвърлено. Скандалът, избухнал след това, беше ужасен. А раздялата, която последва, депресира и двамата…

Мич й предложи отново женитба на девети юли, 1993 — около три месеца, след като тя се присъедини към новинарския екип на „УИЗ“ и точно двайсет и осем дни след възобновяването на връзката им, което бяха прекъснали след отказа на Кристи да се омъжи за него.

— Не ни ли е добре и така? — попита тя, след като Мич приключи с тържествената си реч на предложението за женитба, която бе репетирал повече от седмица.

Мелодичният й глас звучеше леко дрезгаво. В тъмните й кафяви очи се четеше страх, граничещ с паника.

— Не е достатъчно, Кристи. Мислех, че ще ми стигне, но изглежда съм се лъгал. Аз те обичам и искам да бъдеш моя съпруга.

— Аз също те обичам, Мич, но…

Той заглуши възражението й с дълга целувка.

— Не е нужно да ми отговаряш веднага. Моля те поне да помислиш!

Мич бе направил второто предложение в петък вечерта. Кристи му отговори едва в неделния следобед. През това време имаше моменти, през които всичко можеше да се провали и единствено споменът за старите грешки предпазваше Мич от фатално избухване.

И накрая…

— Добре — съгласи се Кристи, малко след като се бяха любили.

Отначало Мич помисли, че тя дава някаква оценка на удоволствието, което току-що бяха изживели. Но думичката „добре“ като описание на екстаза направо го обиди.

Той се надигна на лакът и започна да изучава изражението на лицето й. Страните й бяха покрити с руменина, а косата й бе разпиляна по възглавницата. Така тя изглеждаше съвсем различна от онази Кристи в професионалния живот — с безупречна прическа, грим и имидж.

— „Добре“ ли? Какво „добре“?

— Добре, ще се омъжа за теб.

Дъхът му спря.

— Кристи, сигурна ли си? — едва успя да промълви Мич.

— Нали точно това искаше? — разсмя се тя.

— Да, Кристи! Искам го повече от всичко. Но ти също трябва да го желаеш!

Тя нежно го погали по лицето. Тялото му започна да се напряга, а кръвта закипя.

— Аз искам теб, Мич! Искам те страшно много!

— Достатъчно, че да се ожениш за мен?

— Да!

Светът сякаш се преобърна. Мич едва запазваше самообладание.

— Кога? — попита той.

После припряно заговори за ангажиментите по сватбата, като внимателно я наблюдаваше, ала на Кристи не й мигна окото.

— Какво ще кажеш за двайсет и първи юли, сряда? — попита тя спокойно. — По това време и двамата трябва да сме в отпуска. Зная, че ще ходиш на конгрес, но той ще свърши на двайсети. Ще направим сватбата без много шум на двайсет и първи и след това ще заминем някъде за няколко дни.

— Как така без много шум?

— Ще бъдем само ти, аз, свещеникът и двама свидетели. Без купища гости и роднини, без бяла булчинска рокля и официални церемонии. — Гласът й беше ясен и непоколебим.

— Без роднини ли? — Не знаеше защо задава този въпрос.

Родителите му бяха починали, той нямаше братя и сестри, а що се отнасяше до нейното семейство, той би бил крайно учуден, ако тя пожелаеше те да присъстват.

— Без роднини! — подчерта Кристи.

— И без приятели?

— Да!

— И без колеги?

— Да!

— Все пак ще кажем на хората по-късно, нали?

— Да кажем на хората ли? — Тя изглеждаше объркана от въпроса.

Той поклати глава.

— Ще продължавам да се съобразявам с желанието ти да пазим нашата връзка в тайна, защото си представям какви клюки ще тръгнат, ако колегите разберат за нея. Но женитбата е нещо съвсем различно, Кристи. Ако смяташ да запазиш в тайна и брака ни…

— О, не. В никакъв случай! Ако се оженим…

— Когато… — поправи я той. — Когато се оженим. — Той наведе глава и я целуна. Вкусът на устните й, както и триумфът от победата, беше сладък. — Знаеш ли какво си мисля за двайсет и първи юли? Че дотогава има много време. Твърде много време… — Целуна я по-настоятелно, дълбоко и страстно…

— Това чакане ме подлудява!

Кристи хвърли чантичката си и скочи от креслото, на което бе седяла едва трийсет секунди. Започна да крачи из кабинета на съдията Джосая Питърсън Бърнсайд.

Мич продължи да седи на кожения диван — същия, от който неговата бъдеща съпруга току-що стана. Погледна часовника на стената.

— Тук сме по-малко от петнайсет минути.

— Струват ми се много повече! — отговори раздразнено Кристи.

Мич мълчаливо я наблюдаваше, докато тя неспокойно крачеше напред-назад в кабинета. Движеше се грациозно, а елегантната и семпла рокля, която бе облякла, подчертаваше красивите очертания на тялото.

— Колко мислиш, че ще закъснее съдията Бърнсайд? — попита Кристи нетърпеливо.

— Нямам представа.

— Ами ако изпуснем самолета?

— Той отлита чак в осем, скъпа!

Кристи оправи косата си и отчаяно въздъхна:

— Просто искам да приключим по-бързо с това нещо!

Преди време Мич щеше да се обиди, че Кристи нарича тяхната сватба „това нещо“, но не и сега, когато той разбираше много по-добре, отколкото преди петнайсет години, враждебното й отношение към сватбените церемонии.

Тя не можеше да забрави ужасната връзка на своите родители, която ги бе държала заедно двайсет години „за пред хората“ и „заради децата“. Най-накрая се разделиха, когато Кристи, най-голямата дъщеря, навърши осемнайсет.

— Новината за развода на майка ми и баща ми беше най-прекрасният подарък, който някога съм получавала — му каза веднъж тя. Погледът й беше мрачен и изпълнен с горчивина.

Той трябваше да чака много, преди Кристи да се реши да му разкаже за брака на родителите си. Дори след като тя го направи, му беше трудно да си представи средата, в която беше израснала. Неговите родители живяха в разбирателство и се обичаха осемнайсет години, преди някакъв пиян шофьор да ги прегази…

Щастливите спомени за чудесното му семейство го крепяха в мъката му по тяхната преждевременна смърт.

Кристи беше застанала на прозореца и си играеше с щорите. Изправените гръб и рамене, а също и треперещите пръсти показваха, че е напрегната. Мич стана и прекоси стаята. Кристи леко трепна, ала не се отдръпна, когато той плъзна ръце по талията й и я притегли към себе си. Но тя определено не се чувстваше съвсем спокойна дори в обятията му.

— Зная, че си нервна. Аз също — тихо призна той и допря устни до копринените й коси.

— Как може да си нервен? Нали си го правил и преди! — почти изсъска тя.

Споменаването за първия му брак го завари неподготвен. Кристи се обърна и го погледна.

— Каква беше Аманда? Беше ли красива?

Мич не знаеше какво да отговори. Бившата му съпруга приличаше на Кристи в много отношения: кафява коса, кафяви очи и съвсем нежен, мургав тен. И двете бяха с изящни черти на лицето и блестящи усмивки. Но Кристи имаше сложна и богата душевност — нещо, което Аманда не притежаваше. Това стана и една от причините за развода…

А и Мич беше наясно, че въпреки всичко, Кристи не заслужава съпруг, който я поставя на трето място след работата си и спомена за друга жена…

— Аманда бе… хм… Беше привлекателна.

— Висока е, нали?

— Не. Горе-долу колкото теб.

На лицето й се появи странно изражение.

Мич се чудеше какво е породило странния й интерес към бившата му съпруга. Досега Кристи никога не беше говорила за нея.

— Откъде ти хрумна, че Аманда е висока?

— Просто… Така си помислих.

Мич чувстваше, че тя крие нещо. Сети се за кошмара й…

Изведнъж токът изгасна. Мич погледна часовника на стената — стрелките му бяха застинали на пет и двайсет и три следобед…

— Имам лошо предчувствие!

И Мич си помисли същото, но не искаше да го признае.

Климатичната инсталация не работеше заради тока и температурата се беше повишила с около пет градуса.

— Наоколо има много строежи и вероятно някой е прекъснал кабел по погрешка.

— Не ми се вярва.

— Непрекъснато се случва, Кристи. Може пък и да се е пренатоварила електрическата мрежа.

Погледът й се спря върху бюрото на съдията. Мич знаеше какво точно е привлякло вниманието й — телефонът!

— Трябва да се обадим в службата.

— Но нали сме в отпуска!

— Знам, обаче…

— Тук сме, за да се оженим, забрави ли, мила?

— Разбира се, че не съм, но…

Съюзът „но“ ужасно подразни Мич.

— Виж, сега е шест без петнайсет. До новините остава четвърт час. На никой не му е до нас.

— Ами ако… Ако токът е изгаснал в целия град? Не мислиш ли, че Дейв и Гюс ще оценят едно такова обаждане?

— Ако токът е изгаснал в целия град, Дейв и Гюс няма да имат време да оценят каквото и да е!

— Ами ако…

— Добре — прекъсна я той. — Да предположим, че вече сме се обадили в телевизията и са ни казали, че токът е изгаснал в целия град. Какво ще направиш? — Той я погледна. — Ако искаш… забрави за сватбата.

— Да забравите за сватбата ли? — попита звучен мъжки глас със силен южняшки акцент.

Мич и Кристи се обърнаха. Беше съдията Бърнсайд.

— Добре ли сте? — попита Кристи.

— Да, но съм малко изморен след изкачването на пет етажа. Токът е изгаснал не само тук, но в целите Югоизточни Щати.

— Какво?! — в един глас възкликнаха Мич и Кристи.

— Долу има радио на батерии. Разправяха, че някакви слънчеви изригвания станали причина за аварията.

Мич погледна Кристи. Знаеше, че мислят за едно и също. После погледът му се спря на телефона.

— Ще имате ли нещо против да ползвам…

В същия момент се чу телефонен звън. Но не беше телефонът на бюрото. Мич мигновено разпозна острия дразнещ звук, който се раздаваше от джоба на панталона му.

Ето, че се случваше непоправимото…

— Донесъл си радиотелефона си на нашата сватба? — В погледа на Кристи се четеше обвинение.

— Кристи, моля те, не се сърди!

— Накара ме да се чувствам виновна за това, че искам да се обадя в службата, а през цялото време телефонът е бил в джоба ти!

— Сложил съм си го в джоба по инерция, а не нарочно!

— О, да, разбира се! — иронизира тя.

Най-накрая Мич успя да изключи изнервящото звънене. Хвана своята разгневена годеница и я обърна към себе си. Кристи опита да се освободи. Той усети, че може да я загуби завинаги.

„Тя просто си търси извинение да отложи сватбата“, помисли той в следващия момент.

— Господи, Кристи, заклевам се, че дори не помня кога съм прибрал проклетия телефон в джоба си! — възкликна той.

— Наистина ли очакваш да ти повярвам? — опита да се освободи тя.

В този момент иззвъня нейният радиотелефон, скрит в дамската чанта…

Трета глава

— Честно, Мич, не знаех, че съм го взела!

— Вярвам ти, Кристи.

— Искам да кажа… Изобщо нямах представа, че е в чантичката ми…

— Нека просто забравим за това.

Кристи въздъхна тежко, като си мислеше, че иска да направи точно това. Погледна към пръстите на лявата си ръка. Там нямаше халка…

Прониза я силна болка. „Не беше моя вината, че не се оженихме. Мич предложи да отложим сватбата“, помисли тя с горчивина.

Спомни си задръстването, в което бяха попаднали с Мич за повече от половин час. Улиците бяха пълни с хора, които бързаха да се приберат вкъщи. Шофьорът на колата зад тях започна да свири с клаксона. Кристи погледна към Мич, който бе вперил поглед напред. И на неговия пръст нямаше халка…

— Съжалявам за това, което се случи в офиса на Бърнсайд — въздъхна тя нежно.

— Така ли? — Той не отместваше поглед от пътя.

Тя премигна, изненадана от предизвикателния му тон.

— Разбира се, че съжалявам!

— Добре, Кристи.

— Но…

— Защо не се обадиш пак в телевизията?

Кристи се поколеба, но после реши, че това не е нито мястото, нито времето за разнищване на личния им проблем. Щяха да имат достатъчно възможности да го обсъдят по-късно. Тя се наведе напред и взе слушалката на телефона в колата на Мич.

Набра номера, но чу само пращене. Опита още два пъти.

— Няма шанс — каза тя и остави слушалката. После погледна към празното място, където би трябвало да има радио. За съжаление то бе дадено на поправка.

— По дяволите, бих искал да знам какво става! — измърмори Мич.

Кристи се опита да измисли нещо успокоително, но вместо това започна да си припомня какво й каза Мич след телефонния разговор с Гюс Мълрони, когато излизаха — неженени, естествено, от кабинета на съдията:

— Нали Гюс спомена нещо за хора, заседнали в асансьора? — попита нетърпеливо тя, когато двамата с Мич слизаха по аварийните стълби. Въпреки че бе чула само част от разговора, това й бе достатъчно да се разтревожи.

— Гюс каза, че два от асансьорите са заседнали между етажите.

— Има ли пострадали?

— Не мисля.

Поне това беше добра новина.

— Знаеш ли кой е заседнал?

— В единия асансьор са седем човека — четирима техници, Рик Бенет от специалния отдел, Джек и Пит от спортната редакция. В другия асансьор са Брент Харпър и Линда… Съвсем сами…

Линда трябваше да замества Кристи по време на отпуската й, а двамата с Брент бяха…

— Господи, кой води емисията в шест часа? — възкликна тя.

Предполагаше, че въпреки спирането на тока, „УИЗ“ ще излъчва някаква програма. Последва напрегнато мълчание.

— Може би Уоли… — предположи най-накрая Мич.

— Уоли?! Метеорологът?

— Или той, или Дилия.

— Но това е ужасно! — намръщи се Кристи.

Дилия Ренолдс беше най-новият член на информационния екип. Освен това беше приятелка на собственика на телевизионната станция. Русокоса и миловидна, бивша кралица на красотата, Дилия се оправяше чудесно със сладникави светски репортажи, но ако ставаше дума за новината на деня…

— И аз така си помислих — каза сухо Мич.

Стигнаха до сградата, в която бе разположена станцията. Мич паркира колата и слязоха от нея. Вечерният въздух беше влажен и горещ. Кристи се задъха, а Мич свали сакото си и го преметна през рамо.

— Можеше да бъде и по-зле — рече той, когато се запътиха към сградата.

— Имаш предвид избора между Уоли и Дилия ли?

— Не. Положението можеше да бъде по-лошо от девет човека, заседнали в два асансьора. Гюс каза, че третият асансьор тъкмо бил стигнал двайсет и четвъртия етаж, когато токът спрял. За щастие успели да отворят вратите.

— Кой е бил в него?

— Нашият любим режисьор Дейв Бомън, новият оператор на робокамерите — Скот, директорът на продукцията Уейн Джексън и гримьорката Сю Бий Хокинс.

Последното име накара Кристи да се закове на място.

— Сю Бий Хокинс ли? Мислех, че най-сетне е излязла в майчинство!

— Да, но новият гримьор постъпил снощи в болница. Затова е решила да се върне на работа за няколко дни.

— Господи, Мич, та тя всеки момент може да роди!

Звукът от клаксон върна Кристи към реалността. Тя се обърна към Мич и видя объркването, изписано на лицето му. Но в очите му имаше нещо мрачно и много по-обезпокоително…

Хвърли й поглед, който много приличаше на този, който й отправи при повторното си предложение за отлагане на сватбата…

— Поне Гюс знае, че ще отидем. — Гласът на Кристи обаче не звучеше особено успокоително.

— Господин Нелсън! Госпожице Кавано! Какво правите тук? — попита портиерът.

— Идваме на работа, Джо. Такова голямо събитие трябва да бъде отразено!

— Можете ли да ми кажете какво става?

— Вероятно ти знаеш повече от нас, особено ако слушаш радио.

Прошареният портиер остана разочарован.

— Опитах се да хвана някоя станция, но без особен успех. Единственото, което успях да чуя, е, че не само ние сме без електричество. Поне още седем-осем щата са в тъмнина. Някакъв научен експерт се опитваше да обясни всичко с разни слънчеви изригвания и петна. Тук обаче има нещо гнило! Както и да е, кметът обяви извънредно положение. Като че ли ще има някаква полза, ако политиците ни го кажат. Губернаторът също ще прави изявление. А може би после и президентът ще говори…

— Какво е положението в сградата? — попита Кристи.

— Има заседнали в асансьорите.

— Да, знам. Добре ли са?

— Предполагам. Освен това опитвам да се обадя на аварийната служба, но телефонът дава постоянно заето. Климатичната инсталация излезе от строя. Скоро ще бъде адски горещо, но поне няма да е съвсем тъмно.

Мич предположи, че генераторът за аварийни ситуации се е включил.

Работните помещения на студиото бяха на двайсет и четвъртия етаж! Двайсет и четири етажа по трийсетина стъпала!

— Бях забравил за стълбите — призна Мич.

— Аз също.

Кристи подръпна роклята си и той забеляза, че плътно е прилепнала по тялото й.

— Все пак по-добре стълби, отколкото тунел на метро като миналия път…

— Миналия път ли? Не знаех, че ви се е случвало и преди — учуди се Джо.

— В Ню Йорк през седемдесет и седма — отвърна Мич кратко, като не изпитваше желание Джо да продължи да го разпитва. Обзе го носталгия.

— Били сте в тунела на метрото? — полюбопитства обаче портиерът.

— Така се случи, че седяхме с Мич един до друг… — започна да обяснява Кристи. — Тогава още не се познавахме. Когато токът спря, се оказахме между две гари. Аз сграбчих ръката му и пет часа по-късно, когато дойдоха аварийните служби, аз все още я държах…

Някъде между седмия и осмия етаж яростта, насъбрала се в Мич, достигна критичната точка.

Тя каза, че го обича, но…

Каза, че ще се омъжи за него, но…

Тя винаги поставяше граници и измисляше извинения!

Единственият път, когато се обърна към него съвсем импулсивно — като се изключат любовните им нощи — беше в нощта на тринайсети юли 1977 година, в Ню Йорк. Кристи бе хванала ръката му — ръката на един непознат, и здраво я беше стиснала.

— Предполагам, че още не сме приключили с въпроса за женитбата — каза той.

Кристи, която почти бе достигнала площадката на осмия етаж, спря и се обърна.

— Какво?

Мич също спря.

— Когато бяхме в кабинета на Бърнсайд, исках да те попитам дали искаш да се върнем на работа и да забравим за сватбата, но не успях да довърша изречението си.

— Но сватбата не е забравена, а само отложена! — отвърна рязко Кристи.

— Докога? — скептично изстреля той.

— Не знам точно. Нали ти го предложи, Мич?

— А ти твърде бързо се съгласи!

— Какво искаше да направя? Да настоявам да се оженим и при тези обстоятелства ли?

В този миг Мич разбра, че точно това искаше от нея. Той копнееше най-сетне да чуе от нея нещо недвусмислено, без думички като „ако“ и „но“. А тя просто търсеше извинение, и то чрез него, за да отложи сватбата!

Устните й се разтвориха в ням протест. Очевидно предусещаше хода на мислите му.

— Предложението ти да отложим сватбата някакъв тест ли беше?

— Ако е било така, то ти се провали, Кристи. — Отмина я и продължи нагоре по стълбите.

— Не е честно! — извика тя след него.

Той знаеше, че е права, но честността вече нямаше никакво значение.

— Мич! Не е моя вината!

— Вината ли?! За какво?

— Че не се оженихме. Аз бях готова…

— О, да! Толкова готова, че се измъкна при първата появила се възможност.

— Смяташ, че може би най-голямото изгасване на тока в Съединените Щати е първа появила се възможност да избягам, така ли?

— Е, ти би го нарекла „огромен журналистически шанс“.

— Дори и така да е! Ти също го нарече „голямо събитие“ пред Джо. — Качваше се, без да се обръща.

— Не е същото!

— Разбира се, че е!

— Приеми го както искаш! Ти винаги правиш каквото си намислиш! — Продължаваше да се изкачва нагоре.

— Мич! — извика Кристи, но той дори не я погледна.

Тя се затича след него.

— Защо си толкова сигурна, че женитбата щеше да бъде грешка? — най-после се обърна към нея той.

— Не…

— Не отричай! Не всички бракове са като този на родителите ти.

— Знам! — отвърна разтреперана Кристи. — Някои пък са като тези на сестрите ми. Те вече са се омъжвали по пет пъти. А някои бракове са като твоя. Колко продължи той, Мич? Две години?

Двамата продължаваха да се изкачват по стълбите, ала този път Кристи вървеше напред, а Мич я следваше.

— Ожених се за Аманда, защото приличаше на теб! — извика той. — По дяволите, Кристи, обичам те!

— И аз те обичам, но… — отвърна тя.

Мич побесня.

— Не можеш ли да спреш да го повтаряш?!

— Кое? — подхвърли Кристи през рамо.

— Това „но“! То е твоята вратичка за измъкване. Обичаш ме, но… Ще се омъжиш за мен, но…

Тя спря, като го изгледа учудено, и преди да успее да се спре, от устните й се изплъзна:

— Но…

— Забрави! — извика Мич. — И за сватбата, и за всичко! — Беше извън себе си от ярост.

Настъпи мъчителна тишина. „Господи, какво направих?!“, помисли той ужасено.

Нямаше смисъл да търси отговора на този въпрос. Видя го изписан върху лицето й.

— Добре, щом като искаш, нека бъде така! — Тя се обърна напред и почти се затича по стълбите, макар че вече бяха изкачили почти десет етажа.

— Кристи!

Тя обаче не спря.

Не я обвиняваше. Настигна я чак на площадката на двайсет и четвъртия етаж. Когато стигнаха до студиото, и двамата бяха останали без дъх.

— Кристи, Мич, не знаех, че сте заедно! — учуди се Айчарт, съвсем младият асистент-режисьор.

Кристи го прониза с убийствен поглед.

— Бяхме заедно, но вече не сме! — едва изрече тя, като дишаше тежко. След това, препъвайки се, тръгна към залата.

— Нещо лошо ли казах?

— Най-лошото! — отговори Мич и се облегна на стената. Чувстваше се много зле.

— Но…

— Не казвай „но“! Това също е лошо! — Взря се в часовника си.

Трябваше му време да осъзнае какво показва: 20:06.

Той се намръщи. Този час му напомняше нещо. После се сети — самолетът, с който трябваше да заминат на сватбено пътешествие, беше излетял преди шест минути…

Четвърта глава

Кристи потърси убежище в зелената стая на „УИЗ“ — място, където гостите изчакваха, преди да се появят в ефир. Знаеше, че няма много време — трябваше да отрази голямото събитие. И все пак, ако можеше да остане сама…

В зелената стая беше тъмно. Тя едва стигна до един стол и рухна в него.

„Забрави…“, бе казал Мич.

„Да забравя?! За сватбата и всичко останало! Но как?“, питаше се отчаяно Кристи.

Очите й се напълниха със сълзи. Не можеше да забрави, дори и да искаше!

… Мич бе поискал телефонния й номер веднага, щом ги евакуираха от метрото. Тя се отдаде на непривичното желание да пофлиртува и му го даде. Пошегува се с Мич, че би трябвало да изчака, за да я види на светло, преди да й иска телефонния номер.

— Видях те преди няколко часа, Кристи. Забелязах те още щом се качих в метрото. Избутах няколко човека, за да седна до теб. Тъкмо се чудех какво да ти кажа, когато електричеството изгасна…

Това признание и споменът от възбудата, която я обзе, щом сграбчи за първи път ръката му, я накара да се замисли по време на дългия път от метрото до квартирата й в Ист Енд, която тя делеше с още две момичета. Мич настоя да я изпрати, но отказа да влезе. Тя не се обиди.

Едно от нещата, които научи за него, докато седяха в тъмнината, бе, че работи като режисьор в местна телевизионна станция. Самата Кристи беше амбициозна журналистка и разбираше желанието му да се заеме с отразяването на събитието на годината.

Мина цяла седмица, преди той да й се обади. Вече бе загубила надежда. Каза си, че е било глупаво да приеме обикновената любезност на привлекателния непознат за личен интерес към нея.

— Ало, Кристи?

Тя веднага разпозна плътния му глас.

— Мич?

— Да, аз съм. — Той беше и изненадан, и поласкан, че тя го позна. — Имаше ли някакви други премеждия или проблеми след метрото?

Тя реши да не споменава еротичните си сънища през последните няколко нощи…

— Засега не. Ти как си?

— Чудесно, въпреки че съм дяволски зает.

Последва неловко мълчание. Припомни си с каква лекота двамата разговаряха в метрото, когато загасна електричеството, и се учуди на настоящата си скованост.

Най-сетне Мич рече:

— Сигурно изпитваш любопитство защо не се обадих досега.

— Малко — призна тя, макар да не искаше той да мисли, че е стояла само пред телефона.

— Това, което се случи, беше прекалено прибързано, Кристи. Мислех, че ще е добре да имаме малко време да го премислим.

— Разбирам…

Отново настъпи неловко мълчание. Сърцето й биеше до пръсване.

— Виж, Кристи, ако нямаш планове за събота вечер, можем да прекараме няколко часа, хванати за ръце в тъмнината.

Тя не очакваше подобно предложение и се засмя:

— Не сме ли го правили вече?

— Да, но беше в метрото. Сега ще е в кино. Дават любимия ти филм — „Гражданинът Кейн“.

— Откъде разбра, че това е любимият ми филм?

— Спомена го онази вечер. — Сега беше неин ред да се почувства и изненадана, и поласкана едновременно. — Е, какво ще кажеш, Кристи?

Тя, разбира се, каза „да“…

Станаха любовници около месец и половина по-късно. Дотогава се бяха срещали десетина пъти. Тя бе приключила с лятната си работа в новинарския отдел и започна последната си година в Бърнард Колидж.

Техните „срещи“ не бяха особено романтични.

Всъщност през повечето време обсъждаха политиката и професионалните си амбиции. Въпреки това обаче си разменяха пламенни погледи…

Тя доста късно забеляза, че Мич се мъчи да се контролира, когато са заедно. Не че беше невежа, просто нямаше много опит с противоположния пол. В юношеството си беше закръглена, нямаше ухажори и въпреки че в колежа излишните й килограми изчезнаха, така и не преодоля стеснителността си. В действителност дори не опита да го направи — предпочете да остане сдържана и да се отдаде на професионалните амбиции.

Беше доволна, че Мич не я кара да бърза. Бе оставил на нея да прецени кога да му се отдаде. В същото време Кристи негодуваше срещу неговата самодисциплина. Дълбоко в себе си тя желаеше да бъде покорена, да се освободи от отговорността да каже „да“ на интимността.

Накрая откри начин.

Беше събота вечер. Двамата с Мич се разхождаха из Гринидж Вилидж след прекрасна вечеря в малък италиански ресторант.

— Е, Кристи, у нас ли отиваме, или у вас?

Тази фраза бе станала тяхна постоянна закачка. Мич я използва за първи път, когато една тяхна целувка събуди силна страст и у двамата… Той обаче ясно показа, че въпросът му не бива да се приема сериозно и така поохлади нещата, но едновременно с това намекна за възпламенените им чувства и взаимното привличане.

Обикновено Кристи му отговаряше духовито, но не и тази вечер. Тя спря. Мич също. Когато погледите им се срещнаха, усмивката му се стопи. В този момент Кристи взе решение. Сложи ръка на гърдите му. Изпита някакво непознато дотогава чувство за собственост.

— Тъй като аз имам две съквартирантки, а ти живееш сам, мисля, че е по-добре да отидем при теб. — Тя навлажни устни и съзря в очите му опасни пламъчета.

— Сигурна ли си? — Гласът му бе дълбок и леко дрезгав.

— Да!

Когато пристигнаха в малкия, семпло обзаведен апартамент, Мич й зададе същия въпрос — този път по-настоятелно, а тя отново отвърна утвърдително. Но въпреки че бе сигурна какво иска, за момент я завладя инстинктивен женски страх. Мич веднага долови промяната в настроението й.

— Какво има, Кристи?

Въпросът му засили безпокойството й. Тя извърна глава, но пръстите му хванаха брадичката й с нежна непреклонност, като я принудиха да го погледне в очите. Сега вече Кристи не можеше да избегне темата.

— Аз… Аз никога не съм го правила, Мич.

Очакваше той поне малко да се изненада от признанието й. Ала спокойното изражение на лицето му подсказваше, че е бил подготвен и за такава възможност. Страните й пламнаха от неудобство.

— Толкова ли е очевидно, Мич?

Той се наведе и прокара език по долната й устна. После изтри влагата с върха на палеца си. Без да отговори на въпроса й, той изрече дрезгаво:

— Ти си създадена за любов, скъпа! И двамата сме създадени за нея…

Потърси устните й и тя усети кадифената мекота на езика му. Топли еротични вълни обляха тялото й и накараха кожата да настръхне, а зърната на гърдите да се втвърдят. Коленете й трепереха.

Устните му оставиха огнени следи по шията й. С дълбока въздишка Кристи отметна глава и затвори очи.

Мич умело се справи с копчетата на блузата й, ципа на полата, фината закопчалка на сутиена. Преди да разбере какво става, Кристи бе останала само по дантелени бикини.

Отвори очи. Завладя я чувство на беззащитност. Повдигна ръце, за да прикрие голотата си. Предугаждайки това, Мич хвана китките й.

— Господи, Кристи, имаш ли представа колко си красива?

Тя отпусна ръцете си. Колената й се подкосиха, когато Мич обхвана с длани гърдите й.

После впи устни в нейните. Целувките му бяха бавни и изпепеляващи, страстни и възбуждащи.

Тя се опита да му помогне да се съблече, но треперещите й пръсти само пречеха.

— Скъпа, моля те, нека да го направя аз!

След миг той вече беше гол и тя потъна в обятията му. Занесе я до леглото и я положи върху него като безценно съкровище. Милваше шията, гърдите, бедрата й…

Кристи искаше да го притегли към себе си, но той се изплъзна, изправи се и отстъпи назад.

Отиде до малкото писалище и извади нещо от най-горното чекмедже.

Тя се изчерви от притеснение — дори не бе помислила за предпазни мерки.

— Не се сетих, Мич… — изрече извинително.

— Нищо, скъпа, нали аз се сетих…

Легна до нея и тя се озова отново в прегръдките му, неговото голо тяло я накара да потръпне от желание.

Ръцете и устните му започнаха да милват тялото й.

— Докосни ме, Кристи, моля те!

Тя го направи. Докосваше го, водена от инстинкта си и насърчавана от въздишките на удоволствие на Мич.

Дланите му се плъзнаха по бедрата й и ги обхванаха. Повдигна я и тя му се отдаде без колебание. Не бе подготвена за внезапния тласък, с който Мич я облада. Обзе я неописуемо чувство на наслада — сякаш я обляха разноцветни искри на пулсиращо сияние…

— О, Мич! — простена тя.

— Отпусни се, любима…

Той започна да се движи в нея — отначало бавно, а после все по-бързо. Ритъмът на любовния танц ги завладя и тя му се отдаде изцяло и безрезервно…

Докосване. Допир. Свързване. Съединяване. Сливане…

Светът се залюля и завъртя с шеметна скорост, а после изчезна. Останаха само тя, Мич и екстазът на слетите им тела…

— Кристи! — стресна я нечий глас.

Тя подскочи. Тялото й пулсираше от възбуждащия спомен. Премигна на светлината на фенер, насочен право в лицето й.

— Не се безпокой, аз съм — каза познат женски глас.

Кристи погледна към вратата. Ниската фигура с издаден напред корем беше на Сю Бий.

— Мич ме помоли да те намеря.

— Така ли? — Кристи преглътна с мъка.

— Да. Трябва да те гримирам за следващото включване. А след това ще трябва да се упражнявам с машината за подаване на реплики — суфльорът е заседнал в асансьора и трябва да го заместя. Да не забравя! Реших, че имаш нужда от чисти дрехи и изпратих да вземат синьото ти сако от офиса.

— Благодаря! — изчерви се Кристи.

Положи огромни усилия да се стегне и с внимателни стъпки прекоси залата. Единствените източници на светлина бяха фенерчето на Сю Бий и трепкащите монитори от двете страни на коридора.

— Айчарт каза, че ще дойдете заедно с Мич. Да не е станало нещо, докато сте изкачвали двайсет и четирите етажа?

— Да, стана.

Кристи си спомни колко ядосан бе той. Стисна ръцете си в юмруци и ноктите й се забиха в дланите. Никога не го беше виждала толкова ядосан.

Дори и преди петнайсет години…

Болезнено стенание прекъсна спомените й. Забеляза, че Сю Бий е спряла насред залата и притиска с ръка закръгления си корем.

— Какво става? — искрено се изплаши Кристи.

— Обикновени контракции. Няма страшно, бяха само две.

— Сю Бий!

— Не ми е време да раждам, Кристи! А сега да вървим да те гримирам!

Пета глава

Мич огледа петимата, които се бяха събрали около масата в заседателната зала.

Отляво седеше режисьорът Дейв Бомън, слаб като хрътка човек, който си изкарваше яда, като затръшваше врати и телефонни слушалки, но никога не повишаваше глас. До него бе един от редакторите — Гюс Мълрони. Нисък и пълен, той отдавна се беше специализирал в изкуството да крещи, докато пуши цигара след цигара и поглъща индустриални количества силно черно кафе.

От другата страна на масата — отдясно на Мич, седяха оплешивяващият метеоролог на „УИЗ“ Уоли Паркър и главният инженер Анди Касъл, красив черен мъж, който бе започнал да се занимава с електроника в армията.

Точно срещу Мич, в другия край на масата, седеше Кристин Кавано, жената, която трябваше да е вече негова съпруга. Единствено тя не гледаше към него. Бе свела поглед към отвореното си тефтерче.

Мич имаше силното желание да я попита какво толкова намира в проклетото тефтерче, в което, доколкото можеше да види, нямаше нищо написано.

— Добре… — започна Мич. — Последното включване беше добро, а ако се интересувате дали все пак имаме зрители, ще ви кажа, че ни се обадиха доста хора, чиито телевизори са на батерии или се захранват с генератори.

— А някой от Нийлсън? — попита с кисела физиономия Дейв Бомън, споменавайки най-важната система за телевизионен рейтинг.

Мич леко се усмихна.

— Да се надяваме, че ни гледат. Във всеки случай реших нещо за следващата емисия. Искам Кристи да я води. Ще трябва да включим репортажи на живо от мястото на събитието. Прекалено много енергия прахосваме за работата на студиото. Ще се наложи да изключим част от съоръженията, за да не блокират. Не искам да рискувам емисията в единайсет да се провали. Какво ще кажеш, Кристи? — попита накрая той с възможно най-безразличния си тон.

— Ако искаш да водя емисията, няма проблеми — отговори тя.

При звука на гласа й Мич се напрегна, ала каза съвсем спокойно:

— Добре — и отмести поглед от нея. После се обърна към главния инженер, като се опитваше да съсредоточи вниманието си върху служебни въпроси: — Какво става със заседналите в асансьорите хора?

— Всичко е наред. Опитваме се да им осигурим всякакви „домашни“ удобства и даже успяваме, като се има предвид, че за дом може да се приеме и някоя пещера на екватора…

— Как е звуковата връзка?

— Има доста спънки, но се оправяме. Основният проблем е, че Брент не прави разлика между думичките „изпращам информация“ и „получавам информация“. През цялото време, когато си мисли, че се е изключил, го слушаме. Освен това те наруга за това, че не си му позволил да направи репортаж на живо за травмата му от засядането в асансьора.

— Звучеше ли травматизирано? — попита сухо Мич.

— А, не. Само неприятно, както винаги.

— Значи няма шанс да се превърне в нещо по-симпатично след произшествието, така ли? — попита саркастично Гюс.

— Никакъв шанс! Но важното е, че всички се чувстват добре. Имаме звукова връзка и с двата асансьора.

— Какво става по улиците? Нали бяха съобщили за някакви безредици в южната част на града?

— Последното, което научихме от бюлетина на полицията, показва, че не е било нещо сериозно. Няколко кражби и дребно хулиганство. Наш екип е тръгнал натам.

Мич продължи:

— Уоли, как върви репортажът за причините за спирането на електричеството?

Уоли започна да дава някакви сложни обяснения за атомни ядра, електрони, космически лъчения и други такива.

— Ще можеш ли да го превърнеш в нещо разбираемо до няколко минути? — попита Мич, когато Уоли млъкна, за да си поеме дъх.

— Наистина ли мислиш, че някой ще разбере това, което се опитваш да кажеш? — обърна се Гюс към него.

— Опрости го, Уоли — посъветва Мич.

Последва дискусия по други служебни проблеми, в която Кристи се включи единствено по въпроса за Сю Бий, която беше в много напреднала бременност.

Анди, Дейв и Уоли напуснаха заседателната зала веднага след края на съвещанието. Гюс и Мич останаха. Кристи събра нещата си и стана.

За да излезе навън, тя трябваше да мине съвсем близо покрай Мич. Той не издържа, хвана ръката й и промълви:

— Кристи…

Тя замръзна на място, едва обърна глава и го изгледа хладно. Въпреки грима, той забеляза колко е бледа.

Мич задържа ръката й още миг, а после я пусна. Видя изненадата, изписана на лицето й.

— Какво има? — попита тя.

Думите заседнаха в гърлото му — думи на извинение, думи на яд, думи на самообвинение и обяснение.

„И това ли е някакъв тест? Ако е, вече се провалих“, мина й през ума.

Наистина се беше провалила! Но Мич също се провали. Защото бе толкова сигурен, задето исканото от него е правилно, че изискваше от нея да го направи…

— Наистина мислех това, което казах — каза Мич. — Имам предвид последната емисия. Беше добра. И ти беше страхотна.

Очите й се отвориха широко от учудване, а неговото сърце се сви от болка.

— Благодаря ти, Мич, но ти знаеш, че когато пред мен се открива добра журналистическа възможност, аз винаги я използвам.

И след това тя напусна стаята.

— Проблеми в рая, а, Мич? — попита Гюс след секунда.

В първия момент Мич поиска да отрече всичко, но после погледна одухотвореното лице на своя колега и разбра, че отричането не би помогнало.

— Какво си мислиш, че знаеш, Гюс? — попита внимателно той.

— Същото, което всеки в компанията си мисли, че знае. Може би изключение прави само Айчарт. Не че имам нещо против него. Напротив! Харесвам го, той работи много, но по отношение на човешката природа едно дърво би разбрало повече от него.

— Ясно! — каза Мич, като се опитваше да свикне с мисълта, че връзката, която те с Кристи си мислеха, че крият достатъчно добре, се оказа обществена тайна.

Запита се как ли бяха разбрали.

— Не си губи времето в чудене как хората са го разбрали — посъветва го Гюс. — Не е нещо, което някой от вас е казал или направил. Но когато Кристи се присъедини към екипа, в отношенията ви се чувстваше някакво напрежение.

— Виж, когато я назначих на работа, между нас нямаше нищо. Наистина, бяхме приятели, но ако някой си мисли, че…

— Мич, никой нищо не си мисли. Още по-малко, че Кристин Кавано е получила работата си в „УИЗ“, защото е любовница на главния редактор. Всъщност имам чувството, че връзката ви започна преди… Може би преди около пет седмици — потри замислено чело той.

Попадението беше невероятно точно.

— Господи, Гюс, да не си ни следил! — засмя се прегракнало Мич.

— Имам усет за такива неща — сви рамене Гюс. — Освен това не бях абсолютно сигурен допреди няколко минути. А вашите отношения не са като многобройните похождения и авантюри на нашия господин Салам, нали разбираш?

Мич разбра. Една от първите клюки, които научи в „УИЗ“, беше откъде произхожда прякора на Брент Харпър — господин Салам. Беше измислен заради точно определена част от мъжката му анатомия.

— Да не би нашият популярен репортер да се е забъркал в някаква каша?

— Може и така да се каже. В понеделник, когато бяхте извън града, Айчарт забравил да почука на вратата на кабинета на Брент и когато нахълтал вътре… ги заварил с Линда…

Мич си представи картината.

— О, господи…

Гюс поклати отвратено глава.

— Господин Салам, тоест Брент, е голям сваляч.

Мич се разсмя. За момент мрачните му мисли отстъпиха на заден план. Внезапно образът на Кристи изплува в съзнанието му съвсем ясно. Той спря да се смее и болката отново го завладя.

— Искаш ли да поговорим, Мич? Може би ще ти олекне.

Мич го погледна, въздъхна и разтри схванатия си врат. Внезапно осъзна, че Гюс е разбран човек и добър приятел, с когото можеше да сподели мъката си.

— Чувал ли си за съдията Бърнсайд? — И понеже Гюс кимна, продължи: — Когато ти се обади, Кристи и аз бяхме в неговия кабинет. Щяхме да се женим…

Гюс дори не мигна.

— Щяхте, но не го направихте, така ли?

— Да… Не го направихме. — Мич усети горчивината на думите си.

— Защото позвъних ли?

— Защото, след като говорих с теб, предложих на Кристи да отложим сватбата и да се върнем на работа…

— Как си успял да направиш такова глупаво нещо?! Или може би не си бил сигурен, че наистина искаш този брак?

— Аз искам да се оженя за Кристи от петнайсет години! И все още го искам!

— Но? — подкани го Гюс.

Мич трепна. Нямаше да понесе да чуе тази дума още веднъж!

— Но? — повтори Гюс.

Мич се бореше със себе си. После, направо и без увъртане, разказа какво се бе случило, докато се изкачваха към двайсет и четвъртия етаж…

Няколко минути Гюс мълча.

— Предполагам, че не си съумял да превъзмогнеш горчивината, която се е насъбрала в теб през всичките тези петнайсет години — проговори накрая той.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че за четири години, откакто работиш в „УИЗ“, съм те виждал да изпускаш нервите си не повече от три-четири пъти. Много е трудно да те накара човек да кипнеш, но когато това стане…

— Не знаеш какво говориш, Гюс!

— Предложи ли на Кристи да се ожените преди петнайсет години?

Мич се поколеба, но после каза истината.

— И какво? — попита Гюс.

— А ти какво мислиш? Отказа ми.

— И?

— И нищо!

— Искаш да кажеш, че не си бил огорчен и озлобен от това, така ли?

— Не! — Мич затвори очи. — Вече не! — поправи се той, като опитваше да се пребори с яростната атака на спомените…

… Двамата с Кристи си бяха определили среща за вечеря в техния любим италиански ресторант във Вилидж. Тя закъсня с повече от половин час, а когато пристигна, бе силно развълнувана. Всички мъже бяха вперили поглед в нея. Той също.

Тя отиде до масата в ъгъла, където Мич седеше от трийсет минути, и го целуна по устата. Той отвърна на този необикновен израз на нежност на обществено място, но нещо започна да го безпокои.

— Извинявай, че закъснях — каза тя и седна срещу него.

— Няма проблеми. Изглеждаш щастлива. — Той умишлено вложи упрек в думата „щастлива“.

Страните й пламтяха и доколкото той разбираше, това нямаше нищо общо с него.

— Наистина съм щастлива, Мич! Намерих си работа — изплю най-после камъчето тя и се наведе напред.

— Работа ли? — Той помисли, че Кристи възнамерява да се върне във фирмата за социологически и маркетингови проучвания, в която бе работила миналото лято.

Знаеше обаче, че тя не се чувства особено удобно там заради баща си. Той бе собственик на фирмата и по всякакъв начин се мъчеше да протектира Кристи. И все пак Мич осъзнаваше, че тя е успяла да докаже, че дори да е получила работата благодарение на баща си, успехът й се дължи единствено на нейните усилия и трудолюбие.

Тя кимна.

— В държавната телевизия в Бостън — поясни.

— Не знаех…

— Естествено. — Протегна се през масата и хвана ръката му. — Щях да ти кажа, но първо исках всичко да се уреди. Суеверна съм. Все още не мога да повярвам, че ме взеха. Нали знаеш какви професионалисти работят там! Постигнах всичко сама! Не е като работата, която получаваш само защото баща ти дърпа конците. Това е страхотен журналистически шанс, Мич!

Тя му се усмихна мило, но в блясъка на нейните очи и уверено вдигнатата брадичка той прочете и нещо друго…

„Ще я загубя. Ще я загубя заради някаква работа в Бостън“, помисли Мич и попита:

— А какво ще стане с нас? — Измъкна ръката си от нейната.

— С нас ли? — Усмивката й изчезна.

— Да, с мен и с теб, с последните десетина месеца, с нас.

— Но, Мич! Та това не е далеч! Става дума за Бостън! Ще можем да се виждаме в края на седмицата. А и като се има предвид схемата, по която работиш, така или иначе, уикендите са единственото време, през което се виждаме.

— Оплакваш ли се?

— Разбира се, че не! Зная колко важна е за теб твоята кариера. — Кристи замълча за миг, ала погледът й не се отместваше от лицето му. После добави: — Тя е толкова важна за теб, колкото е и моята за мен…

Той се смути, но мислено започна да я обвинява.

— Виж, разбирам, че ще бъде трудно, Мич — поде тя. — Ще живеем в различни градове. Но не е чак толкова страшно, като например, ако трябваше да отида в Сиатъл…

Примерът й се оказа страшно несполучлив, защото и Мич обмисляше една страхотна професионална възможност, откриваща се пред него, макар да не я бе споделил с Кристи по същите суеверни причини.

Кристи го наблюдаваше изпитателно. Бе забелязала, че нещо го смущава.

— Какво има? — попита тя.

Не можеше да увърта повече.

— Предлагат ми режисьорско място в Спокейн — отговори той с равен глас. — Харесват стила ми на работа. През идната седмица искат да се явя на събеседване.

— Разбирам — повдигна вежди тя. — Поздравявам те!

— Щях да ти кажа!

— Така ли? И кога? — Нейният глас беше толкова чувствен, колкото и остър — като бръснач със захаросано острие. — На летището ли?

— Не, Кристи! Бих искал ти да дойдеш с мен!

— В Спокейн ли?

Той се почувства като шофьор, който изведнъж открива, че няма спирачки. Единственото, което можеше да направи, бе да се опита да шофира колкото може по-дълго и по-добре, като се надява, че неизбежният сблъсък няма да е фатален…

— Да, ако получа работата, естествено.

— Разбира се, че ще я получиш! Но какво ще стане с моята работа, Мич?

— Виж, аз не знаех за твоята работа допреди пет минути!

— Очакваш да я зарежа, нали?

— Искам да бъдем заедно!

— А това, което аз искам?

— По дяволите, Кристи, аз те обичам! Аз… — Той се протегна през масата и хвана ръката й. И тогава каза: — Омъжи се за мен!

— Какво? — едва промълви тя.

— Омъжи се за мен, Кристи! — повтори той.

— Да не си луд?!

Може би действително беше луд…

… и все още продължаваше да бъде.

Мич отвори очи и погледна Гюс Мълрони, без да е сигурен колко време се е лутал в дебрите на спомена…

Гюс не каза нищо.

— Направих предложение за женитба на Кристи в Ню Йорк — каза накрая Мич. — Познавахме се от около десет месеца. Срещнахме се с нея през 1977 година. Спомняш ли си тогавашното спиране на тока?

— Шегуваш ли се?

— Не, просто така се случи…

— Спирането на тока или срещата?

— Не! Предложението!

— Значи си искал да се ожениш за нея, така ли?

— Исках, и то много! В момента, в който се чух да правя предложението, разбрах, че съм го желал. Но на Кристи й бяха предложили място в Бостънската държавна телевизия, а аз почти бях получил работата в Спокейн. И всичко свърши, защото тя реши, че се опитвам да поставя своята кариера над нейната…

— А освен че изпитваше… хм… силно желание да се ожениш за нея, имаше ли някаква друга причина да й направиш предложението?

— Признанието дойде трудно.

— Да… Заради самотата…

— Какво?!

— Родителите ми починаха, когато бях на седемнайсет. След това дълго време бях самотен — първо в колежа, после, докато търсех прилична работа… Нямах време, а и не исках да се ангажирам с жена…

— Докато не се появи Кристи ли?

— Да. — Мич отвърна поглед. — Представях си колко държи Кристи на работата си в Бостън. На мен обаче тази работа ми се струваше незначителна в сравнение с предстоящата ни раздяла. Бях ужасно изплашен, че ще загубя още някого, когото обичам. Женитбата беше единственият начин, който успях да измисля, за да я задържа. Но вместо това я отблъснах…

Мич млъкна, защото чу стъпки, приближаващи се към вратата. След миг на прага се появи Айчарт.

— Остават по-малко от пет минути до започването на пресконференцията на електрическата компания! — съобщи задъхано той.

Шеста глава

Мич погледна часовника си и бързо тръгна по коридора, който водеше към главната контролна зала на „УИЗ“.

Петнайсет минути до ефир…

Той дълбоко пое въздух. Би могъл да остане петнайсет минути насаме с Кристи. Би могъл да започне…

— Това е репортажът от камерата на „УИЗ“, която беше над града, когато токът спря и…

— По дяволите!

Първият глас — приятен и спокоен — беше на Кристи. Той накара сърцето на Мич да подскочи. Вторият — яростен и гневен, беше на един от редакторите, Дийн Йейгър, и накара нервите на Мич да се опънат до скъсване.

И двата гласа идваха от студиото, което Мич току-що бе отминал. Той се спря и се върна до вратата на малкото помещение.

— Какво има? — попита Мич облечения в тениска къдрокос мъж, застанал прегърбен пред някакви апарати.

Във въздуха се носеше миризма на цигарен дим и пот от напрежението преди включване. Върху единия от мониторите се мъдреше кутийка с газирана вода — нагло нарушение на забраната за внасяне на храна и напитки в работните помещения.

— Още няколко часа без климатична инсталация и всички уреди ще се съсипят! Едва се оправям с монтажа! — заоплаква се къдрокосият мъж.

Мич се намръщи. Материалът, който обработваше Дийн, представляваше цялостен преглед на събитията от момента на изгасването на електричеството. Възнамеряваше да го използва за завършек на новините в единайсет — в случай, че се появяха непредвидени проблеми с преките включвания. Едно от основните правила при правенето на предавания на живо бе да се предвиждат евентуалните провали. Затова трябваше винаги да има готов за извънредни ситуации материал.

— Този репортаж трябва да е готов след по-малко от петнайсет минути, Дийн!

— Знам, не се притеснявай! Всичко ще бъде наред — отговори той. После взе кутийката газирана вода, отпи и я допря до челото си, за да се разхлади.

— Това студено ли е? — попита Мич и изведнъж осъзна колко е жаден.

Устата му бе пресъхнала.

Дийн се засмя и му подаде кутийката.

— Ледена е! Вземи.

— Как се сдоби с нея? — Мич го погледна и видя лукавите пламъчета в очите му. — С измама значи!

— Позна! Един от хладилниците е включен към аварийния генератор.

Въпреки че Мич мразеше газирана вода, не се поколеба и взе кутийката. Отпи жадно.

— Вземи я — каза Дийн.

— Благодаря!

— Няма защо. И не се притеснявай за репортажа. Кристи ще го получи преди включването.

Мич отново се отправи по едва осветения коридор. Точно бе стигнал до контролната зала, когато чу потракване на токчета зад себе си. Спря и се обърна.

С бърза крачка и куп материали, които държеше в ръка, към него се приближи Кристи.

Тя бе така задълбочена в материалите, че почти се сблъска с него. Спря и погледите им се срещнаха. Мич можеше да се закълне, че за секунди температурата в помещението се повиши с няколко градуса.

— О, Мич… — чу той дрезгавия й несигурен глас.

Видя избилата по страните й руменина и широко отворените очи.

Кристи отстъпи, но въпреки разстоянието между тях, той долавяше аромата на лекия й парфюм.

— Как се справяш, Кристи? — едва промълви той.

— Добре! — отвърна тя и погледна ръката му. — Газирана вода ли пиеш? — Удивено се взря в лицето му.

— Да.

— Но ти мразиш газирана вода! — Нещо го прободе… Тя познаваше вкуса му толкова добре, колкото и своя. — Как си се сдобил с нещо студено? С измама, нали? — Устните й се извиха в лека усмивка.

Той кимна и й подаде кутийката. Кавалерският му жест не приличаше на стъпка към сдобряване.

Тя се поколеба, но прие кутийката. Докато я вземаше, пръстите им се докоснаха. Мич затаи дъх.

Кристи отпи голяма глътка и облиза навлажнените си устни. Мич усети напрежение в слабините.

— Кристи, знам, че времето не е подходящо, но… Аз… Ние трябва…

В този момент вратата на контролната зала се отвори и оттам изскочи Айчарт.

— А, ето къде сте били! Дейв ме изпрати да ви намеря. Време е за емисията!

Мич потисна обзелата го ярост. Разбираше, че няма причина да се сърди на асистент-режисьора.

— Ще поговорим по-късно, нали? — погледна той Кристи. В очите му се четеше надежда.

Тя кимна…

Мич пое дъх и погледна мониторите срещу себе си. Точно една минута до ефир! Трийсет секунди преди това материалът, който Кристи коментираше, пристигна на ролка, както бе обещал Дийн.

Мич седеше във въртящия се стол, обикновено използван от Дейв Бомън, който се бе настанил в съседния стол. На него пък сядаше директорът на продукцията Боб Никълс, който беше един от заседналите в асансьорите. Мич бе поел неговите задължения.

— Готово ли е всичко?

— Да — отговори звукооператорът Фил.

Мич погледна в монитора и видя Кристи, която пудреше носа, челото и брадичката си.

— Не се притеснявай, изглеждаш великолепно! — каза той, като се наведе към микрофона на масата пред себе си.

— Трийсет секунди. Първа камера да следи Кристи. Готови за включване на Евън.

Мич натисна един бутон, който му позволяваше да поддържа връзка с Евън. Той бе на мястото на предстоящата пресконференция на електрическата компания.

— Приготви си, Евън! Включваме те след по-малко от минута — каза му той.

Образът на красивия висок Евън запълни екрана.

— Пуснете микрофона на Кристи!

— Камера!

22:59:55 ч.

— Пет секунди!

Мич погледна Кристи, стискаща страниците на текста си. Гледаше право в обектива на първа камера. Излъчваше увереност.

— Четири, три, две, една…

— Включете камерите! Пуснете надписите! — нареждаше Дейв.

На екрана в едър план се появи губернаторът на щата. Надписите минаваха в долния десен ъгъл.

— Току-що обявих извънредно положение. Обръщам се с молба към всички да запазят спокойствие и да си помагат — разнесе се спокойният глас на губернатора.

Лицето му бе заменено от кадри, направени в момента на спирането на тока.

— Приготви се, Кристи! След това си ти!

Глас зад кадър обясняваше:

— … безпрецедентното спиране на електричеството е засегнало целите Югоизточни Щати…

— Какво става с втора камера?

— … никой не знае кога електричеството…

— Първа камера! Кристи, ти си!

— Добър вечер. Аз съм Кристин Кавано. Преди малко повече от пет часа и половина токът спря. Голямата авария, предизвикана от най-силните слънчеви изригвания, регистрирани някога, остави без ток по-голямата част от Югоизточните Щати. До този момент не се съобщава за смъртни случаи, предизвикани от аварията, но са регистрирани редица дребни наранявания и катастрофи. Въпросът, който милиони гневни и нетърпеливи хора задават, е кога ще бъде възстановена повредата. Щатската електрическа компания е решила да проведе пресконференция. Репортерът на „УИЗ“ Евън Тайлър предава на живо оттам. Евън?

Изведнъж оглушителен шум изпълни контролната зала.

— Ей, какво, по дя…

— Изключете го!

На монитора се виждаше Евън, който гледаше ужасено.

Шумът намаля.

Евън бе отново включен и по всичко личеше, че говори, но нямаше никакъв звук.

— Включи микрофона му, Фил!

— Вече съм го направил!

В този момент студиото се огласи от стенания и звуци, които много подхождаха на долнопробен порнофилм:

— О, да, да, скъпа…

— Брент, о, Брент!

— О, да, Линда! Господин Салам харесва това…

Господин Салам обаче бе грубо прекъснат от внезапно намесилия се глас на Евън:

— … Президентът на електрическата компания е пред микрофона в момента. Нека чуем какво ще каже!

— Излиза ли всичко това в ефир? — попита Мич.

— Надявам се, че не, човече! — отвърна звукооператорът.

Мич и Дейв се спогледаха.

— Може би все пак трябваше да оставим Брент да направи репортаж на живо за травмата, която е получил поради засядането си в асансьора — отбеляза режисьорът…

— Добре! — каза Мич и захвърли куп листа на масата. — Сега е ред на Уоли с обясненията за слънчевото изригване. Сю Бий, имаме нужда от суфльор за Кристи.

После той погледна към монитора и се намръщи, като видя картината от трета камера — образите се въртяха и подскачаха.

— Какво й е на трета робокамера?

Както в много други телевизионни станции, и в „УИЗ“ използваха така наречените робокамери, автоматично управлявани от разстояние.

Това обаче беше един от редките случаи, в които с такава камера ставаше нещо нередно.

— Стана грешка в управлението. Не е от топлината. Всичко е наред.

Мич отново погледна към монитора. Картината наистина се бе оправила.

След това отново пуснаха Кристи:

— Може би ви е трудно да повярвате, но спирането на тока е причинено от нещо, намиращо се на милиони километри от Земята. Както вече ви казахме, експертите твърдят, че за това са виновни слънчевите изригвания. Повече ще чуете от нашия метеоролог Уоли Паркър. Уоли?

— Трета камера! — нареди Дейв.

Както Мич разбра по-късно, съществуваше чисто техническо обяснение за това, което последва. Трета робокамера направо се побърка.

Мич се надигна от стола, като все още не можеше да повярва на очите си. Робокамерата… се движеше към Уоли!

— Включете втора камера!

— Какво, по дяволите… — възкликна Скот, операторът на робокамерата.

— Дайте втора камера! — повтори остро Мич.

— Не мога! — извика Сам, един от техниците.

— Как така не можеш?

— Копчето за изключване е блокирало. Не мога да спра картината от трета камера!

— Това е невъзможно! — изстена Дейв.

— Най-сетне! Копчето отблокира! — извика Сам.

— Включете Кристи! — реагира незабавно режисьорът.

— Имаш копие от материала на Уоли. Говори нещо! — нареди й Мич по микрофона.

Кристи точно започваше да говори, когато се чу трясък.

— Мисля, че робокамерата мина през стъклото на студиото! — каза Скот.

— Включете картината за слънчевите изригвания!

Чу се сподавен вик.

— О, господи! — простена техникът Сам. — Робокамерата май прегази Уоли Паркър!

Мич погледна към монитора с картина от трета камера. Нищо не можеше да се види. Образът бе така замъглен, като че ли камерата се въртеше в кръг.

Изведнъж всичко изчезна.

— О, не! — простена Скот.

— Мисля, че робокамерата току-що се разби! Нека някой да провери как е Уоли! — нареди Мич, като разтриваше слепоочията си.

Един от прожекторите в студиото даде на късо, взриви се и от него се посипаха искри.

Мич скочи ужасен, когато видя една пламтяща отломка да прехвърча покрай Кристи.

Уейн Джексън дотича с пожарогасител в ръка. След миг пламъците бяха потушени.

Кристи дори не мигна, докато ставаше всичко това. Когато една от противопожарните аларми се включи от дима, тя просто повиши глас, за да надвика пронизителния звук:

— Приключвай, Кристи! Почивка! — чу тя гласа на Мич в слушалките си.

— Почивка ли? Вече нямаме реклами! — каза Дейв.

— Трябва ни някаква почивка! Каквато и да е! Ако ще и декларация за предпазване на служителите ни от стрес! — процеди през зъби Мич. — И нека някой изключи проклетата аларма!

Една от подвижните камери на „УИЗ“ показа Дилия Ренолдс и тя започна репортажа си на живо от улиците на града:

— Тук всеки задава един и същи въпрос: къде бяхте, когато токът спря? — започна глухо тя. — И така, господине, вие къде бяхте, когато това стана? — пъхна тя микрофона в ухилената физиономия на един видимо пиян мъж.

— Ами, аз такова… Когато…

Двете десетилетия работа в бранша ясно подсказаха на Мич какво ще се случи всеки момент.

— Изключете го! — изръмжа той.

23:26 ч.

— Моля за извинение всички зрители, които станаха свидетели на току-що случилото се! Както вече сте забелязали, телевизията на живо е нещо непредсказуемо. За тези, които се интересуват какво стана с нашия метеоролог Уоли Паркър, ще съобщя, че той не е сериозно ранен след злополучната си среща с една от робокамерите преди малко. А сега новините за аварията…

— Човече, Кристи е страхотна! — каза Дейв с възхищение.

— Тя е неповторима! — отвърна Мич.

— Край на емисията!

Мич гледаше Кристи в монитора срещу себе си, когато забеляза, че тя е вперила поглед в нещо или някой при нея в студиото.

В следващия момент той видя устните й, които питаха:

— Ти… Какво?

Кристи посегна към червения телефон до себе си. Мич вдигна слушалката веднага след иззвъняването.

— Добре ли си, Кристи? — попита той, като продължаваше да я гледа на монитора.

— Да, чудесно! Но Сю Бий казва, че започва да ражда!

— Какво?!

В същия момент в контролната зала влетя запъхтяният Гюс Мълрони.

— Мич, спомняш ли си за дребните безредици в южната част? Има опасност да прераснат в бунт!

Седма глава

Кристи забеляза Мич тъкмо в момента, когато отваряше вратата към стълбището.

— Мич! Чакай! — извика тя и се втурна по коридора.

Той като че ли замръзна за миг. После пусна бавно дръжката на вратата и се обърна. Слава богу, мина й през ума. Последния път, когато го срещна в този коридор, едва не се блъсна в него. Ако не я беше хванал навреме, тя щеше да падне.

— Хей, по-кротко! — подхвърли той.

Кристи пое дълбоко въздух. Мъчеше се да успокои дишането си и да възстанови донякъде душевното си равновесие. Някакви десетина сантиметра я деляха от Мич и чувстваше топлината на неговото тяло. Даже ако затвореше очи, щеше да усеща близостта му физически.

— Мич! — промълви най-сетне тя, впила очи в него.

При все че осветлението в коридора бе оскъдно, можеше да забележи напрежението, изписано върху лицето му.

— Как е Сю Бий? — Мич разпери ръце и отстъпи крачка от вратата.

Въпросът изненада Кристи и тя премигна.

— Лежи в заседателната зала. Не се тревожи, опитват се да открият съпруга й — отвърна тя и млъкна за момент. После продължи: — Преди малко Гюс ми каза, че ти ще отразяваш безредиците в южните части на града.

— Точно така! Айчарт ще ме закара.

— Но защо точно ти? Нали си главен редактор на информационните емисии!

— Защото няма кой да се заеме с тази работа! Евън се е забил в електрическата компания, Джени следи развитието на събитията около кметството, а Бил Ернандес е в полицията. Не можем да изпратим човек с хеликоптер, защото Федералната въздухоплавателна агенция е забранила полетите на частни самолети в района. Единственият наш репортер в южните квартали е Дилия. Не мога обаче да й поверя да отразява такова събитие.

Аргументите на Мич бяха железни. Колкото и да не й се искаше, Кристи беше принудена да ги приеме.

— Май тъкмо тръгваше — изгледа го тя въпросително. — Може би, ако не бях говорила с Гюс…

— Ще се върна, преди да си разбрала, че съм тръгнал! — отвърна Мич с дяволита усмивка.

— Мич, може би това е бунт! — Тя имаше известен опит с този род събития — беше отразявала поне десет. — Това е… Това е…

— Страхотна журналистическа възможност!

Кристи си даде сметка, че той се прави на невъзмутим, за да разсее безпокойството й, а твърде вероятно — и собствените си тревоги. И тя в подобни случаи бе демонстрирала измамно спокойствие. Но да й каже точно това?!

Лицето му изведнъж стана сериозно.

— Не исках да го кажа, Кристи! Моля те, извини ме! Изплъзна ми се някак… — рече той забързано.

Още миг и Кристи щеше да избухне в плач. Явно лудницата около новините в единадесет беше изсмукала докрай резервите й от хладнокръвие. Тя премигна, като се мъчеше да преглътне напиращите сълзи.

— Не искам да ти се случи нещо лошо! — Гласът й трепереше издайнически.

От гърлото му се изтръгна някакъв нечленоразделен звук.

— И аз не искам, скъпа…

— Хей, Мич! — Възторженият гърлен глас не можеше да бъде объркан с никой друг!

„О, не! Пак ли?“, отчаяно помисли Кристи. Чу, че Мич изруга през зъби.

— Хей, чакайте!

Като призова на помощ последните остатъци от самообладанието си, Кристи се обърна. Натоварен със снимачна техника и ухилен до уши като хлапе, което заминава на лагер, Айчарт се носеше по коридора.

— Хей, младежо, смятах, че вече си долу! — извика той задъхан, когато се изравни с тях. — Анди Касъл ме забави. Искаше да сложи още някои неща за външните снимки!

— Дай да ти помогна — без особен ентусиазъм предложи Мич.

— О, много ти благодаря! — Айчарт погледна Кристи. — Беше невероятна в единадесет! Супер! Абсолютна!

Вежливостта налагаше да му благодари.

— Моля ти се, какво говориш! — възкликна младият асистент-режисьор, после внезапно се намръщи. — Ъ-ъ… Такова… Като ви видях… ъ-ъ… с Мич… Сещаш се, нали? Тъкмо се беше качила по стълбите… Виж к’во, страшно съжалявам за онова, което издрънках! Държах се като безчувствено говедо, предполагам… Гюс все ми прави забележки заради това! Значи, ъ-ъ… Много извинявай!

— Добре, няма нищо… — успя да се усмихне Кристи.

— Ъ-ъ… — Младежът се вгледа напрегнато в Мич.

— Всичко е наред, Айчарт! — Мич натисна дръжката и блъсна вратата доста силно. — Да тръгваме!

— Супер! — засия Айчарт и пое надолу по стълбите.

— Кристи… — Мич замълча нерешително.

Тя поклати глава. Напълно го разбираше — той имаше задача и не биваше да му пречи при изпълнението й.

— Разбирам те. Трябва да вървиш! Кажи ми само едно. Кога ще е това „по-късно“?

— Не чак толкова скоро! — отвърна той със закачлива усмивка и тръгна.

Кристи изчака вратата да се затвори с трясък зад гърба му и чак тогава се облегна на стената. Дишаше тежко. В главата й нахлуха спомените за една друга раздяла…

— … Кристи? Кристи Кавано?

Преди да се обърне, Кристи вече знаеше чий е този глас. Тръпката, която я разтърси, потвърждаваше със сигурност, че не грешеше.

— Мич! Мич Нелсън! — Изрече името на пресекулки.

Беше 18 август 1988 година, малко след седем вечерта. Церемонията, на която Джордж Хърбърт Уокър Буш формално щеше да приеме да се кандидатира за президент от името на републиканците, току-що бе започнала. Кристи и до днес не можеше да прецени колко време двамата с Мич стояха като заковани до вратата, през която представителите на пресата се добираха до внушителната зала в Ню Орлиънс, и се взираха един в друг.

— Предполагам, че в такива случаи е редно един от нас да възкликне нещо от сорта на: „Божичко, откога не сме се виждали?!“ — накрая проговори Мич.

— Не ми е нужно да задавам подобен въпрос, Мич, защото зная отговора — простичко отвърна Кристи.

За части от секундата той я гледаше с изумление. После устните му бавно се разтеглиха в усмивка.

— И аз го знам — рече с дрезгав глас. — Десет години…

— … и два месеца…

— … и две седмици…

— … и два-три дни… Но кой ти брои дните?

Двамата се разсмяха. Кристи изведнъж усети, че й се завива свят.

— Имаш нова прическа — отбеляза Мич след малко. Кристи смутено прекара пръсти през късо подстриганата си коса. — Харесва ми — добави той.

Синьо-зелените му очи я оглеждаха настойчиво. В погледа му имаше нещо много интимно.

— Благодаря. — Тя отпусна ръка. Чудеше се дали страните й са пламнали, както мислеше. — Ти също… И твоята коса е по-различна…

— По-къса и по-сива — сви рамене Мич.

— Някак… зряла…

В първия момент епитетът като че ли го обърка. Самата Кристи изглеждаше стъписана от определението си, докато постепенно осъзна, че „зряла“ е най-точната дума.

Мич Нелсън, с когото беше близка преди десет години, сега стоеше пред нея. Беше истински, абсолютен, стопроцентов мъж!

— Предполагам, че трябва да го приема като комплимент — отвърна той с дяволита усмивка.

Последва кратко мълчание. Кристи искаше да се възползва от паузата, за да възприеме промените, които неумолимият ход на времето бе нанесъл върху външността им.

— Значи така, Кристи… — Мич пак замълча. После се прокашля и прекара пръсти през косата си — жест, който й бе познат до болка. — Тук си, за да отразиш събитието за държавната телевизия, нали?

Въпросът беше по-скоро риторичен. Все пак Кристи кимна и на свой ред каза:

— А ти си тук като продуцент на най-гледаното частно новинарско предаване в Ню Орлиънс…

— Май и двамата още четем списанието „Новости в ефира“, нали?

Отново мълчание.

— Чух за двете ти награди „Еми“, Мич.

— А аз за трите ти „Еми“.

— Писаха, че си удостоен и с „Пийбъди“…

— Аз чух, че си спечелила стипендията „Нийман“ в Харвард…

Пак мълчание. Кристи преглътна, за да овлажни пресъхналото си гърло, и погледна Мич право в очите.

— Чух, че си се оженил.

— Вярно е. — Чертите на лицето му бяха станали напрегнати. — Скоро ще чуеш и за развода ми.

Тя сведе поглед. Едва поемаше дъх.

— Аз… Съжалявам… — смотолеви тя накрая.

— Недей! — отвърна той. — Беше голяма грешка от моя страна. Грешка, за която сега трябва да плащаме и двамата с жена ми…

— Но…

— Хей, Кристи! Ела насам!

— Това някой познат ли е? — Той хвърли любопитен поглед през рамо.

Кристи махна към мъжа, който й сочеше нетърпеливо циферблата на часовника си. Обърна се към Мич и обясни:

— Моят продуцент. Изгубил е търпение.

— Предполагам, че трябва да се залавяш за работа…

— Така е. Нали сам знаеш… — рече неохотно тя.

— Зная, и още как! — Мич се поколеба. — Какво ще правиш след церемонията? — попита нерешително.

— Имаш предвид тази вечер ли? — За миг сърцето й спря да бие. Той кимна мълчаливо. — Ами, не зная… Всъщност нямам никакви ангажименти.

— Какво ще кажеш да пийнем някъде по едно питие?

— Аз… Не познавам добре тукашните заведения…

— Знам едно чудесно местенце! — Той й съобщи адреса. — Ще те чакам там.

„Чудесното местенце“ на Мич се оказа малко закътано барче. Малко след полунощ Кристи го намери там. Нямаше как да не заговорят за скарването си, което преди време ги беше разделило.

— Наприказвах ти ужасни неща! — призна тя. — Сега, като си помисля само…

— Никога не съм се отличавал с деликатност! — прекъсна я Мич. — Зная, че те нараних жестоко. Съжалявам!

— И аз ужасно съжалявам! Просто бих искала…

— Недей, Кристи!

— Обаче…

— Не можем да върнем миналото, нито да го променим. — Мич протегна ръка през масата и хвана нейната. — Остави го!

— Добре — съгласи се тя.

Пръстите им се преплетоха, преди да осъзнае напълно значението на онова, което ставаше.

След това разговаряха на какви ли не теми. По своеобразен начин разговорът им напомняше на Кристи безкрайното неангажиращо бъбрене през седмиците, преди да станат любовници. Избягваха деликатно въпроси, свързани с личния им живот. Някъде около четири призори, Мич хвана отново ръката й и попита рязко:

— Има ли някой в живота ти?

Кристи се размърда неспокойно на мястото си. Едва сега си даде сметка, че Мич не е напълно трезвен. Почти не му личеше, ала леко блуждаещият поглед и малко по-отсечената дикция безпогрешно издаваха опиянението му.

— Имам работата си — отвърна откровено тя и освободи ръката си. Той мълчеше и не направи опит да хване ръката й отново. — Животът ми е интересен, Мич! Не се оплаквам.

— Радвам се да го чуя, Кристи. — Гласът му звучеше искрено, ала тъжно.

Няколко секунди тя не каза нищо. После отпи бързо глътка от чашата с вино, което се мъчеше да изпие повече от час, и неуверено попита:

— Преди… Сериозно ли говореше? За развода…

Мич продължи да гледа втренчено в чашата, която бе изпразнил преди пет минути. Кристи очакваше да даде знак на келнера да я напълни. Той обаче я отмести настрана.

— Говорех съвсем сериозно. — Вдигна поглед към нея.

— Съжалявам, Мич. Наистина съжалявам!

— Тя… Аманда си има друг…

— Затова ли… — Тя млъкна неловко. Съвсем не й беше работа да разпитва бившия си любовник защо се развежда.

— Отчасти — отговори той на недоизказания въпрос. — Тя твърдеше, че аз пръв съм й изневерил.

— Не мога да повярвам! — реагира импулсивно Кристи.

— Какво не можеш да повярваш? Че го е казала или че съм й изневерил?

— Не мога да повярвам, че си й изневерил!

— В известен смисъл си права, ако говорим за физическа изневяра…

Последва пауза, заредена с напрежение, която Кристи едва издържаше. Мич се вгледа право в очите й.

— Тя смяташе, че й изневерявам с теб, Кристи!

— Какво?! — Не беше сигурна, дали Мич чу прошепната дума.

— Когато се любехме с нея, виках името ти…

— Не се ли опита да й обясниш?

— Това само влоши нещата още повече…

Малко по-късно Мич я изпрати до хотела. Изглеждаше напълно изтрезнял. За сметка на това обаче, Кристи усещаше главата си замаяна. Той настоя да я съпроводи до стаята и тя не възрази. Качиха се с асансьора и тръгнаха по коридора, без да разменят дума. Няколко секунди стояха мълчаливо пред вратата.

— Е… — Гласът й звучеше дрезгаво и глухо.

— Е… — отвърна като ехо Мич. Наведе се и я целуна.

Кристи затвори очи. Устните й се разтвориха. Усети, че ръцете му жадно я обгръщат и я притискат. Неудържимата възбуда на мъжа до нея сякаш я изгаряше. Тя обгърна шията му и зарови пръсти в косите. Чу сподавения страстен стон, почувства тръпката, която го разтърси като ток.

Мич потърси езика й. Кристи усети вкуса на силното кафе, което той беше изпил, малко преди да тръгнат към хотела. Надигна се на пръсти, търсейки с настървение опияняващата близост на плътта му.

Като че ли измина цяла вечност, преди той да откъсне устни от нейните. И двамата трепереха и дишаха тежко. Болезнено желание разкъсваше тялото на Кристи. Ушите й бучаха. Най-малък натиск от негова страна, и щеше да се предаде. Само че не беше в стила на Мич да упражнява натиск… Освен в онзи фатален ден, когато й предложи да се оженят…

— Кристи? — Гласът му сякаш идеше от много далеч.

Десет години… Не се бяха виждали от десет години, два месеца, две седмици и още толкова дни. Дълго време. Прекалено дълго може би…

— Не! — промълви накрая тя. — Много те искам, Мич, ала не бива.

— Защо? Защото още съм женен ли? Защото не понасяш изневерите?

Кристи се изчерви. Спомни си — веднъж бе споделила с Мич, че кръшкането на родителите й бе станало причина бракът им да се разпадне. Не мислеше обаче, че отвращението й от подобно поведение личеше толкова…

— Аз… Аз въобще не мислех за това — някак засрамено смотолеви тя.

— Защо тогава?

— Спомняш ли си… деня, в който ми позвъни за първи път, след като се запознахме в метрото?

Мич се намръщи и кимна.

— Тогава ти ми обясни, че нарочно си изчакал цяла седмица, преди да се обадиш…

— Казах ти, че възникналото между нас чувство е силно и специално, затова ни трябва малко време да го възприемем и осъзнаем!

— Това, което стана тази вечер между нас, също е много силно и специално!

— Значи смяташ, че ни е нужно малко време, за да го осъзнаем, така ли?

— Да, Мич. Изминаха повече от десет години. И макар че когато ме целуна, всичко изглеждаше постарому…

— … то не е! — довърши той вместо нея.

— Наистина не е! Дълбоко в душата ми се ще да вярвам, че те познавам както никой друг на този свят. Част от разума ми обаче възразява! Ти не си същият Мич, когото познавах в Ню Йорк. Нито пък аз съм същата…

— Права си — съгласи се той след няколко секунди напрегнато мълчание и докосна нежно бузата й. — Кристи, искаш ли отново да се опознаем? Да разберем кои сме ние и какви сме след десет години, два месеца, две седмици и два-три дни?

Тя не отговори веднага. Не искаше Мич да усети издайническото треперене на гласа й.

— Да — промълви накрая тя. — О, да, искам! Но…

— Винаги има по едно „но“! Какво е то сега?

— Утре… Какво говоря? Днес напускам Ню Орлиънс. През целия ноември ще пътувам.

— Хей, Кристи, в кой свят живееш? Не си ли чувала за телефони, факсове, писма? — В очите му танцуваха дяволити пламъчета.

— Ще получиш телефонния ми номер, само ако узная твоя! — Закачлива усмивка заигра на устните й.

Няколко секунди по-късно Мич я целуна пак. Още няколко секунди, и той си беше отишъл…

— Тръгнаха ли?

Кадифеният глас на главния инженер на „УИЗ“ — Анди Касъл, я върна към действителността. Той влачеше някакви кабели и други части от снимачна техника, включително акумулатори за външни снимки.

— Извинявай, Анди! Бях нещо… Ъ-ъ-ъ…

— … се заблеяла — довърши изречението той. — Няма проблеми! При тази жега нищо чудно всички тук да изпоприпадаме. Питах те тръгнаха ли Мич и Айчарт?

— А, да. Преди малко.

— По дяволите! Мислех да ги натоваря с още две-три нещица! — Главният инженер се намръщи, после сви философски рамене. — Е, нищо, ще минат и без тях!

— Да ти помогна ли да ги отнесеш обратно в склада? — предложи Кристи.

— Благодаря, но няма нужда! — ухили се Анди. — Пази си силите! Ще ти потрябват, особено ако се съди по новините в единадесет!

Кристи се взираше в монитора и се мъчеше да се съсредоточи върху онова, което казваше Евън Тайлър. Не беше лесно. Дейв Бомън реши да продължат излъчването директно от студиото, а не от коментаторската кабина, както беше преди новините в единадесет. Горещината от прожекторите бе непоносима. Кристи се чувстваше изстискана като лимон.

— И така — обобщи колегата й Евън, — официалните представители на електрическата компания не изказват никакви предположения кога можем да очакваме отстраняването на аварията.

— Придържат се към линията „Работим по въпроса“. За вас от мястото на събитието предаде Евън Тайлър в „Новините на УИЗ“.

— Благодаря за тази най-нова информация, Евън — каза тя. Режисьорът й махаше енергично с ръце и Кристи обърна поглед към втора камера. Беше изчерпала написания сценарий. Трябваше да импровизира. — Ще продължим нашите специални репортажи за аварията в електроснабдяването. А сега да се върнем към…

— Лейтенант Дуайър е на телефона — чу гласа на Дейв Бомън в малката слушалка в ухото си. — Току-що получихме нов видеоматериал от южните квартали.

— На линия е говорителят на градската полиция — обяви Кристи. — Докато разговаряме с него, ще ви покажем нови снимки от южните части на града. Искам да подчертая, че само преди минути получихме видеоматериала и ще ви го представим в суров вид без редакторска намеса. Лейтенант Дуайър, чувате ли ме?

— Да, чувам ви.

— Какви са последните новини от южните квартали?

— В момента положението изглежда нестабилно…

Кристи остави офицера да говори около тридесет секунди, като се взираше напрегнато в драматичните картини върху монитора, които се предаваха в ефира. Мич беше някъде в този ужасяващ хаос!

— Лейтенант Дуайър — прекъсна го тя със спокоен глас. Професионализмът й налагаше да подчини на волята тревожното си напрежение. — В момента гледам материала, заснет преди малко от нашия екип в южните райони. На няколко места виждам пожари…

— О, да. В района са избухнали десетина пожара. Няма сведения за значителни щети. Както вече казах…

Интервюто продължи още около три минути. В слушалката отново се разнесе гласът на Дейв Бомън.

— Разкарай го! — нареди режисьорът. — На другата линия е Мич.

Кристи обобщи набързо казаното от говорителя на полицията и му благодари за информацията. Забеляза светещата сигнална лампичка на първа камера и се обърна към нея.

— На пряката ни линия е Мичъл Нелсън — директно от южните квартали. — Чу се някакво бучене.

— Кристи?

— Ти си в ефир, Мич. Току-що разговаряхме с лейтенант Дуайър от полицията. Той описа ситуацията в южната част като „нестабилна“. Такова ли е и твоето впечатление?

— Ако „нестабилна“ означава изменяща се всеки момент, бих използвал същата дума. Преди по-малко от пет минути някой започна да стреля от покрива на сграда, намираща се на една пресечка от мястото, откъдето предаваме. Полицията прави опит да отцепи района… — Силно пращене прекъсна връзката. — … в момента. — Връзката бе възстановена.

— Мич? — повиши глас Кристи. — Има проблеми с връзката. Би ли повторил последното изречение?

— Казах, че няма сведения за ранени от този снайперист. Полицията съобщи… — В продължение на няколко секунди връзката отново се разпадна. После се разнесе невъзмутимият, спокоен глас на Мич: — … вандализъм и грабежи. Ние също виждаме… Хей!

— Мич?!

Мълчание и пълна тишина. Не се чуваше дори познатото бръмчене по линията. Тя беше заглъхнала напълно.

— Мич? — повтори Кристи с нарастваща тревога. — На линия ли си?

— Връзката прекъсна, Кристи! — чу тя гласа на Дейв Бомън в слушалката си.

Осма глава

— По дяволите! — Гюс Мълрони тръшна телефонната слушалка. Беше бесен.

— Какво става? — попита Кристи, като се мъчеше да запази самообладание. Бе влязла тук от студиото преди няколко минути.

— Какво ли не! Не стига, че проклетият ток спря, ами и телефоните не работят!

Кристи погледна към главния инженер, Анди Касъл. Той стоеше в контролната зала и се опитваше да оправи пулта за управление на робокамерите.

— Има ли шанс да се свържем с екипа ни?

Той я погледна едва-едва и поклати глава:

— Все още не.

Кристи се обърна към Гюс:

— Какво става с другите телевизионни станции? Може би някой…

— Свързах се с тях. Ако някой научи нещо, ще разберем веднага!

Кристи започне да хапе долната си устна и изтри потните от притеснение длани в полата си. Чувстваше се съвсем безпомощна!

— И ние сме загрижени, Кристи! — рече Дейв Бомън.

Въпреки че искаше да я успокои с тези думи, те прозвучаха като упрек.

— Зная! — бързо отвърна тя. — Съжалявам, ако… — Погледна Дейв.

Въпреки острия тон, на лицето му беше изписано притеснение.

— Неизвестността е тежко нещо — вметна Гюс.

Настъпи продължително мълчание. Най-накрая Кристи го наруши с въздишка и каза:

— Наистина е тежко! — Имаше чувството, че всеки в контролната зала е вперил поглед в нея. — Как е Сю Бий? — попита тя след няколко секунди.

— По-добре е, а освен това успяхме и да се свържем със съпруга й — отговори Дейв Бомън, изпитал чувство на облекчение от смяната на темата. — Той е вече на път за насам. В момента Уоли наблюдава Сю Бий и каза, че имало още доста време до раждането…

— Мислиш, че щом Уоли е синоптик и може да прогнозира времето, ще успее да се справи и с прогнозата за времето на раждането, така ли? — изрече Гюс, възвръщайки обичайния си саркастичен тон.

— От всички нас той е най-близко до експерт в тази област, а освен това жена му е раждала четири пъти, включително близнаци.

Последва ново мълчание, този път прекъснато от директора на продукцията Уейн Джексън.

— Ей, Фил, какви са последните новини от любовното гнезденце? — попита той.

Звукооператорът се обърна и каза:

— Мисля, че Линда позагуби апетита си за „салами“…

— Любовна свада, а?

— Позна! Ако…

— Какво става в другия асансьор? — прекъсна го Кристи. — Всички ли са добре? — Нямаше никакво намерение да слуша каквото и да е за любовни свади!

— О, да, добре са! Само чуй! — Фил включи едно копче и залата се изпълни пеещи мъжки гласове. След няколко секунди звукооператорът изключи връзката и обясни: — Момчетата решиха да попеят, когато Линда и Брент започнаха да се карат и да си викат.

— За какво се карат? Да не би тя най-сетне да е разбрала какво представлява в действителност господин Салам? — Гюс млъкна, защото в този момент в залата нахълта Айчарт.

Беше потен и без риза. И се усмихваше. Сърцето на Кристи се преобърна.

— Току-що се обади портиерът. Съпругът на Сю Бий най-сетне е пристигнал. Качва се насам.

Кристи се сви.

— Благодаря ти, Айчарт! — каза Дейв Бомън след миг.

— Няма защо! Вече казах на Сю Бий. Като я видях как се чувства, се засрамих, че тази година пак забравих Деня на майката. Майка ми не ме е родила в болница, но аз винаги съм смятал, че преувеличава в разказите си за това, което е изпитала. Никога вече няма да пропускам Деня на майката! Е, както и да е, някакви новини от Мич?

— Все още не.

— Е, нали знаете какво казват: липсата на лоши новини е вече добра новина, нали?

— В този случай липсата на новини е ад, хлапе! — отвърна рязко Гюс.

Кристи погледна по-възрастния мъж и той й отвърна с поглед, пълен със съчувствие.

Изведнъж тя разбра причината за състрадателното му изражение. Той знаеше! Нямаше представа как е научил, но беше абсолютно сигурна, че знае и за връзката й с Мич, и за скарването им!

— Ще се върна след минута — каза Кристи и тръгна към изхода.

В гърлото й беше заседнала буца.

— Всичко ще бъде наред с Мич — увери я някой, докато тя излизаше.

Тя знаеше, че е така. Но Мичъл Томас Нелсън бе не само неин любовник, но и най-добрият й приятел! В съзнанието й отново изплуваха спомените…

… Мич не изчака и седмица, за да използва телефонния номер, който тя му даде в Ню Орлиънс. Обади й се още на другия ден.

Два дни по-късно и тя му се обади.

Когато най-сетне успяха да се видят, беше януари. През това време проведоха толкова телефонни разговори, че сметките им съперничеха на външния дълг на няколко малки държави. Кристи написа на Мич повече от две дузини писма и получи в отговор поне още толкова. В едно от тези писма Мич я информираше за официалното разтрогване на брака си.

Уговориха си среща или по-точно използваха това, че трябваше да бъдат във Вашингтон в един и същи ден.

Чувстваха се притеснени, когато се срещнаха на летището.

Флиртуваха по време на дългата и спокойна вечеря.

Целуваха се пред нейната хотелска стая. Но…

Въпреки своята страст тя изпитваше неудобство, скованост и несигурност. Вместо да ги сближи, поривът на физическата им интимност ги отдалечаваше един от друг с всеки изминал миг…

Тя искаше всичко да е като в Ню Йорк преди повече от десет години. Копнееше да бъде завладяна от безумно желание, да бъде отнесена в небитието на крилете на безпаметното удоволствие…

Това обаче не се случи.

— Побързай, моля те! — подканваше го със страстни целувки Кристи.

— Опитвам, но не мога да сваля проклетия цип на роклята ти.

Кристи се измъчваше от нетърпение, граничещо с отчаяние.

Мич все още се мъчеше да разкопчее ципа.

— Скъсай го!

— Кое?! — Очевидно бе истински шокиран.

— Просто го скъсай!

— Искаш да скъсам…

На вратата се почука.

Те замръзнаха.

Чу се ново почукване.

— Кой е? — едва успя да промълви Кристи.

— Обслужване по стаите. Искате ли да ви оправя леглото? — отвърна напевен женски глас. Кристи усети как Мич пуска ципа. — Госпожо? — обади се отново гласът.

— Не, благодаря — отвърна Кристи.

— Добре, госпожо, лека нощ!

Настъпи тягостна тишина. След няколко секунди Кристи се обърна и погледна Мич. Почувства се така, сякаш го виждаше за първи път.

Върху лицето му бе изписано объркване, но също и облекчение. Тогава тя разбра, че няма да се любят. Не и тази нощ. Не тук.

Знаеше, че и Мич го е разбрал.

Нямаше нужда от думи. Те се отдръпнаха един от друг и започнаха да оправят дрехите си.

— Проклет цип! — промърмори тя през зъби, като се опитваше да вдигне наполовина сваления от Мич цип на роклята си.

— Нека да ти помогна — каза тихо Мич, като отстрани нежно ръцете й.

Докосването му бе като нежна милувка. Повреденият допреди миг цип безшумно се плъзна нагоре. Тя трепна, когато усети допира на пръстите му до врата си.

— Готово — промърмори той.

След миг тя го погледна и промълви:

— Мич, аз…

Той поклати глава.

— Знам, Кристи. Повярвай ми, разбирам.

— Исках всичко да бъде като преди…

— И аз, скъпа!

За първи път от десет години насам тя чуваше това обръщение. Сърцето й пропусна един удар. Цялата се изчерви.

— Какво стана с нас, Мич?

Той отстъпи крачка назад, прокара пръсти през косата си и устните му се извиха в печална усмивка:

— Мисля, че през последните няколко месеца станахме добри приятели…

— П-приятели ли? — Бе шокирана от тази дума и особената му усмивка. — Но ние си бяхме приятели…

— Така ли, Кристи? Може ли приятели да се разделят по начина, по който се разделихме ние преди десет години? — Усмивката изчезна от лицето му. Тя не знаеше какво да отвърне. — Помисли си — настоя.

Кристи го послуша и тогава осъзна правотата на думите му. Никога не бяха усещали близостта, която двамата с Мич изпитаха при неочакваната си среща в Ню Орлиънс, с изключение може би на онези часове в метрото…

— Не вярваш ли, че приятелите могат да бъдат любовници? — попита накрая тя.

— Не вярвам, че приятелите могат да си легнат заедно за една нощ и на другата сутрин всеки да тръгне по своя собствен път — отговори той честно. — А ние знаем, че точно това ще се случи утре…

Болка прободе сърцето й. Какво очакваше всъщност? Може би, че физическата им близост ще доведе до обещания за вечна любов? Или до ново предложение за женитба?

Знаеше, че нито едното, нито друго ще станат. Женитбата никога не е била за нея или, по-скоро, тя никога не е била за женитба…

Повдигна глава и погледна към мъжа, който беше нейният първи любовник.

— Беше ми хубаво, Мич! Беше ми хубаво отново да ме докосваш, а и аз да мога да те докосвам! — промълви тя.

— Беше повече от хубаво — поправи я той, като не се опитваше да скрие вълнението от нейното признание.

— Да, но… Не беше правилно.

— Зная…

Известно време двамата стояха и се взираха един в друг. Накрая тя каза:

— Значи ще бъдем приятели! — и протегна ръка.

— Да, приятели! — каза той и я пое.

След повече от четири години приятелство Мич предложи на Кристи работа като водеща журналистка в емисиите на „УИЗ“ в шест и в единайсет часа вечерта. Това, че тя прие работата, накара и двамата да се почувстват чудесно.

— Отдавна ми се искаше да работя с теб — каза й той с глас, изпълнен с възхищение.

— И на мен — отговори тя.

— Имаш ли някакви опасения?

— Професионални ли? — усмихна се тя, като оглеждаше някои от бъдещите си колеги.

— И лични — усмихна се той, уловил посоката на мислите й.

— Не! А ти?

— Никакви!

Те си стиснаха ръцете, като че сключваха сделка. И изпълняваха правилата на тази неписана сделка до онази гореща юнска вечер…

Колата й не запали и Мич й предложи да я закара до тях. Когато стигнаха, тя го покани на чаша кафе и той прие с безгрижна усмивка. Говориха си и случайно се докосваха, както им се беше случвало много пъти преди. И все пак тази вечер имаше нещо различно…

Те се докосваха отново и отново, започнаха да се целуват — отначало плахо и бавно, после ненаситно, като копнееха за още и още ласки.

Любиха се. После пак. И пак. Преживяването им бе толкова страстно и красиво, че надхвърляше всички представи на Кристи.

На следващата сутрин тя се събуди от чувственото докосване на Мич. За първи път през своя живот изпитваше истинско спокойствие и щастие. Осъзна, че точно това е животът, за който мечтае…

Двайсет и седем дни по-късно Мич й каза, че това, което е така прекрасно за нея, за него е недостатъчно.

Той — нейният приятел и любовник, искаше много повече. Искаше…

— Кристи? — Прекъсна мислите й Гюс Мълрони.

Тя осъзна, че се намира в една от редакторските кабини. Нямаше представа как се е озовала там. Но това нямаше никакво значение. Съществуваше едно-единствено важно нещо!

— Има ли някакви новини от Мич? — попита тя.

— Не, съжалявам…

Кристи стисна зъби. Прехапа устни, като се опита да потисне въздишката си. След миг усети соления вкус на собствената си кръв.

„Господи, пази го! Нека се върне жив и здрав“, молеше се тя с отчаяние.

— Виж, Кристи…

— Откога знаеш, Гюс?

— За вас с Мич ли? Не знаех нищо със сигурност до днес. След събранието обаче си поговорихме с Мич…

— А преди това?

— Не е задължително да завариш двама души да се карат в асансьора, за да разбереш, че между тях има нещо. Още от самото начало бях почти сигурен, че имате любовна връзка.

— Вероятно както и всички останали от „УИЗ“…

— Ти май се притесняваш хората да не мислят, че си получила работата си както Дилия, нали?

— А те така ли си мислят в действителност?

— Има ли значение?

Тя бе готова да отговори по единствения логичен начин, обаче се спря. Преди двайсет и четири часа разкритието за тяхната връзка щеше ужасно да я притесни — тогава бе много загрижена за професионалната си репутация, но сега… Това вече нямаше значение.

— Не, защото Мич и аз знаем истината — отвърна Кристи.

— Той не би позволил на хората да си мислят лошо за теб. Страшно се гордее с добрата ти работа, Кристи. И разбира колко е важна за теб твоята кариера. Може би преди не го е показвал, но сега…

— Мич ти е разказал какво се случи между нас преди петнайсет години, така ли? Казал ти е как се разделихме?!

— До най-малката подробност — кимна той.

— А спомена ли какво стана вчера?

— Да. Щели сте да се жените, но не сте го направили.

— А каза ли ти, че… вината е моя? — изчерви се тя.

— Всъщност останах с впечатлението, че си мисли, че е негова.

— Как така негова? Та нали аз съм тази, която…

— … го обича? — завърши вместо нея той.

— Да…

— … но? — подсказа й Гюс с усмивка. Тя се стресна. — Мич побесня, когато му казах „но“ — поясни той.

— Мич смята, че използвам думичката „но“, за да бягам от отговорност.

— Наистина ли е така? — Не чакаше отговор от нея. Признанието беше изписано на лицето й… — От какво се опитваш да избягаш? От Мич ли?

— Не! — избухна Кристи. — Така ли си мисли Мич?

Гюс не й отговори. Изглеждаше зает със своя бележник. После каза:

— Страх те е, че той се опитва да постави кариерата си над твоята, нали?

Въпросът я свари неподготвена. След момент тя поклати глава отрицателно.

— Сигурна ли си, Кристи? — настояваше Гюс.

— Може би преди време изпитвах подобни страхове. Но не и сега.

От момента, в който решиха да бъдат приятели, вместо любовници, Мич бе нейният най-верен помощник и съветник. Кристи се надяваше, че и тя е била такава за него.

— Значи проблемът е в брака?

— Бракът ме плаши страшно много, Гюс!

— Мич иска да се ожени за теб, за да е сигурен, че няма да те загуби!

— Как е възможно да не е сигурен след всичките тези шестнайсет години?!

Тя си спомни за неделята, когато се съгласи да се омъжи за него. Тогава той я попита дали е сигурна, но тя избегна въпроса с друг: „Нали точно това искаш?“.

Нищо чудно, че Мич искаше да бъде сигурен. След всички тези „но“, „ако“ и „ами“.

Нямаше дори едно нещо, което да му бе обещала без условности и уговорки… Ужаси се от себе си и от това, което беше направила.

Твърде млада бе разбрала, че любовта причинява болка. Разкриването на чувствата и мислите открито и честно — най-често водеше до разочарование. А можеше да стане и по-лошо. И тя се научи да крие своите чувства винаги и от всички. Намираше спасение в работата си и я използваше като защитна стена. Кристи беше толкова смела в професията си, колкото бе плаха в личния си живот…

— Кристи, Гюс! Къде сте? — Гласът на Дейв Бомън звучеше тревожно.

— Тук сме! — извика Гюс.

След миг Дейв се появи на вратата.

— Ники Мартин е откарана в болница.

Кристи изтръпна. Ники Мартин бе от екипа на „УИЗ“, изпратен да отразява безредиците в южните квартали.

— Какво се е случило?

— Била е ударена с бутилка. Не е много сериозно. Някой от екипа е подгонил хулиган, а Мич се опитал да успокои нещата…

— И после? — подкани го нетърпеливо Кристи.

— Не знам. Ники е единствената, която е в болница. Опитваме да се свържем с подвижната станция и с полицията, но засега безуспешно. — Режисьорът млъкна за миг, огледа безмълвно Кристи и накрая каза: — Виж, Кристи, разбирам те. Ако искаш почивка…

— Не! Ще водя следващата емисия! И по-следващата! И когато имаме връзка с Мич! Не „ако“, а „когато“! Аз ще бъда на мястото си тъкмо заради него!

— Но…

— Без „но“!

Кристи погледна записките, които бе нахвърлила през последните няколко минути, обмисляйки по-важните моменти, на които да наблегне.

— Готови! Втора камера! — разнесе се гласът на Уейн Джексън.

Кристи вдигна глава и впери поглед във втора камера. Червената лампичка светна.

— Започвай!

— Това беше говорителят на полицията, лейтенант Лио Дуайър — съобщи Кристи по повод репортажа, който тъкмо завършваше. — А сега да обобщим: конфликтът между властите и неизвестния снайперист продължава. Засега няма ранени. Затова пък в безредиците в южната част на града са пострадали поне двайсет човека. Между тях е и Ники Мартин от екипа на „УИЗ“, която е била откарана в болница с леко нараняване. За съжаление изгубихме връзка с нашия екип, който се намира в южните квартали, включително и със специалния ни кореспондент Мич Нелсън. Опитваме се да възстановим връзката, но, за съжаление, засега безуспешно. От електрическата компания твърдят, че не са в състояние да кажат кога…

— Имаме връзка с Мич! — чу изведнъж Кристи гласа на Дейв Бомън.

Тя замръзна. Не можеше да проговори. Не можеше да помръдне. Не можеше да мисли.

— Мич е! — повтори режисьорът, като гласът му се извиси поне с една октава. — Свързваме го!

Кристи се окопити.

— Току-що получих съобщение, че връзката с Мич Нелсън е възстановена — съобщи тя, като се чудеше дали микрофонът, закачен на ревера на сакото й, усилва и силните удари на сърцето. — Мич, чуваш ли ме?

— Да, Кристи, чувам те. Инцидентът със снайпериста приключи. Преди малко той остави оръжието си и се предаде на полицията…

Мич говори около минута. След това Кристи му зададе няколко въпроса, на които той даде сбити, стегнати отговори.

Тя не бе планирала това и накрая Дейв й каза да приключва репортажа.

Кристи обаче реши да направи нещо, което нямаше нищо общо с работата…

— Мич, и едно последно нещо, преди да завършим.

— Да, Кристи?

— Обичам те, Мич!

Последва тишина, а после въпрос от другата страна на линията:

— Това… ли е всичко? — Гласът му звучеше предпазливо и учудено.

— Да, това е абсолютно всичко!

Когато емисията свърши, Кристи изпита неописуемо щастие. На душата й бе олекнало. Дейв Бомън я поздрави, като добави, че всички в контролната зала са я аплодирали за смелостта.

Единственият човек, който изглеждаше притеснен от нейното смайващо изявление в ефира, бе Айчарт.

Той се появи в студиото, докато Кристи сваляше микрофона и слушалките си.

— Ъ-ъ… Кристи… Мога ли да те попитам нещо… ъ-ъ… лично?

— Разбира се! — отговори тя, като оправяше косата си с ръка.

Той пристъпи напред и понижи глас:

— Ъ-ъ… За това, че… Ъ-ъ-ъ… Ти и Мич…

Кристи се усмихна лъчезарно.

— Всъщност нашата история с Мич започна преди дълги години. И след толкова време най-сетне инициативата поех аз.

На помощник-продуцента му трябваха няколко секунди да осмисли казаното от нея.

— Значи ти и Мич сте…

В този момент вратата на студиото се отвори и вътре нахълта млад мъж, когото Кристи не бе виждала никога преди. Дишаше тежко, лицето му бе зачервено, а дрехите — раздърпани и мокри от пот. Той пое дъх и едва изрече на пресекулки:

— Аз съм… Боби Лий Хокинс… Опитвам се да намеря… жена си. Тя е… Сю Бий… Ражда нашето… бебе…

Девета глава

Кристи откри Уоли Паркър, който се бе отпуснал на един стол пред вратата на заседателната зала. Изглеждаше изтощен.

— Не трябваше ли да си в ефир? — попита той, като я погледна изненадано.

— Току-що приключихме с емисията. Исках да проверя как е Сю Бий.

Метеорологът се поизправи.

— Всичко е наред. Боби Лий е вътре при нея. Станала е малко раздразнителна, но… Това е нормално.

— Не смей да казваш, че ме обичаш! Нали точно затова ме забърка в този кошмар — проехтя гласът на Сю Бий от заседателната зала.

Кристи бе шокирана. Погледна към заседателната зала, а после отново към Уоли.

— Какво… става вътре? — едва промълви тя.

— Нормално е в такива моменти… — прозя се Уоли.

— … и не смей да ми казваш, че знаеш как се чувствам! На света не съществува мъж, който да има и най-слаба представа за това, което изпитват жените при раждане!

— Сю Бий! Ох! — Първоначалните нотки на възмущение в гласа на Боби Лий преминаха в измъчен стон.

— Сега му е стиснала ръката… При последното си раждане и жена ми стисна моята така, че цяла седмица след това не можех да си свивам пръстите — обясни Уоли.

— Разбирам… — Кристи затаи дъх и зачака какво ще чуе по-нататък. След известно време попита: — А ти какво направи?

— Какво съм направил ли? Кога? — Метеорологът изглеждаше объркан.

— Когато жена ти е стискала ръката ти…

— А, да. Казах й, че я обичам…

Кристи предпочете да премълчи.

— Като става дума за хора — продължи той, — които се обясняват в любов, се сетих и за вас с Мич. Поздравявам ви! Мисля, че това е страхотна новина!

— И аз смятам така! — усмихна се Кристи.

— … за вас предава на живо Евън Тайлър…

— Един въпрос, Евън. Преди известно време Джини Симсън съобщи, че градските власти обвиняват електрическата компания в небрежност във връзка с продължаващата авария. Има ли някаква реакция?

— Това обвинение се очакваше — отвърна тържествено репортерът. — Официално електрическата компания твърди, че не е имало начин спирането на тока да бъде предотвратено. Въпреки това наши източници твърдят, че независими експерти са започнали разследване и са стигнали до заключението, че е възможно причината за аварията да е човешка грешка…

— Благодаря, Евън — каза Кристи.

— Връзка с Мич! — съобщи Дейв Бомън в слушалките й.

Кристи се обърна към втора камера.

— Както вече ви съобщихме, спирането на електричеството предизвика редица размирици в южната част на града късно снощи. Оттам на живо ще чуем Мич Нелсън. Мич?

Когато на монитора се появи лицето на Мич, Кристи усети как я заливат горещи вълни, които сякаш я парализираха.

— Властите определят ситуацията като „изцяло извън контрол“. Ние не видяхме нищо, което да противоречи на това твърдение — започна Мич, като прокара пръсти през черната си разрошена коса.

Движението разкри малък анкерпласт на лявото му слепоочие. Бялата му риза бе смачкана и разкопчана…

На екрана започнаха да се редуват кадри от палежите и грабежите, коментирани от станалия леко дрезгав от изтощение глас на Мич. Репортажът завърши с това как снайперистът се предава на полицията.

Привлекателното мъжествено лице на Мич отново се появи на екрана. За миг настъпи тишина, после той продължи:

— Предполага се, че снайперистът ще бъде призован пред съда по-късно днес. Както вече ви казахме, никой не е бил ранен от стрелбата му. Но поне двайсет и шест човека са пострадали от размириците, между които и Ники Мартин от екипа на „УИЗ“. Състоянието й е задоволително и скоро ще бъде изписана от болницата. Според предварителна оценка материалните щети възлизат на осемдесет милиона долара. В момента местните власти се опитват да въведат ред и да се справят със задълженията си въпреки липсата на електричество и горещината. Хората се опитват да запазят хладнокръвие. С вас беше Мич Нелсън…

— Кажи „довиждане“ и завършвай — нареди Дейв Бомън на Кристи.

— Благодаря, Мич — каза тя. — А сега, преди да се разделим, последните новини за аварията…

— … след почти осемнайсет часа все още никой не е в състояние да каже кога ще бъде пуснато електричеството. Ще бъдем отново с вас в единайсет часа. С вас, от името на целия екип на „УИЗ“, се разделя Кристин Кавано.

— Чудесно! — каза Уейн Джексън след миг. Светлините в студиото започнаха да изгасват. Кристи се отпусна и обхвана лицето си с длани.

Помисли, че би продала и душата си за един душ и осем часа сън. Всъщност, не. Чувстваше се толкова зле, че би убила дори за кубче лед и кратка дрямка…

— Кристи? — раздаде се гласът на Дейв Бомън в слушалките й.

Тя въздъхна. Искаше да бъде оставена на мира, за да може на спокойствие да си фантазира за хладен морски бриз и леден плодов сок…

И за Мич. За устните му, които я целуват… навсякъде. За ръцете му, които нежно я галят. За…

Изведнъж Кристи се размърда. По-добре да мисли за него, когато остане сама!

— Имам една добра и една по-добра новина — съобщи й Дейв.

Нещо в тона му я накара да вдигне глава.

— И какви са те?

— Добрата е, че са ни изпратили храна и напитки. На път са!

Кристи потръпна. Беше много гладна и стомахът й стържеше. Машините за сандвичи и напитки отдавна бяха празни. Закуската, с която тя трябваше да се задоволи, се състоеше от чаша хладка вода и шепа стари царевични пръчици.

— Ами по-добрата новина? — попита тя след миг размисъл.

— Че Мич ще достави храната…

— Една минута до ефир — каза Уейн Джексън.

Кристи затвори очи и опита да се съсредоточи. Беше почти невъзможно. Съзнанието й изцяло бе заето с Мич. Чудеше се къде ли е… Колко ли време щеше да му е нужно, за да изкачи двайсет и четирите етажа?

— Трийсет секунди до ефир!

Кристи отвори очи и примигна под напора на сълзите. Трябваше да се стегне! На всяка цена!

— Добре ли си? — угрижено попита Уейн. Тя кимна. Беше длъжна да се овладее!

— Петнайсет секунди, скъпа! — каза задъханият мъжки глас, който тя не би сбъркала за нищо на света. — Свърши си добре работата и ще можеш да споделиш моята… газирана вода.

— Мич!

— Пет секунди… — пропя Уейн и продължи нататък, като свиваше пръсти: — … четири, три, две…

Светлините се запалиха. Всички светлини! Климатичната инсталация заработи! Телефоните зазвъняха! Цялата апаратура се включи!

— Отново сме на линия! — извика някой от контролната зала.

Мич скочи на крака, погледна в мониторите и видя трима от репортерите на „УИЗ“, които жестикулираха бясно и искаха включване.

— Започва специалното издание на „УИЗ“ — съобщи гласът на Кристи.

Мич включи микрофона, чрез който можеше да говори с жената, която обичаше.

— Започвай — каза той, като гледаше мониторите, които я показваха.

Щастлива усмивка озаряваше красивото й лице, а в тъмните очи танцуваха дяволити пламъчета. Мич имаше чувството, че тя гледа единствено него.

— Добър ден! Аз съм Кристин Кавано и новините са чудесни!

Уоли Паркър влезе приведен в контролната зала и съобщи, че Сю Бий Хокинс току-що е родила едно едро момченце.

Като залиташе, Брент Харпър влезе в студиото и съобщи, че всичко е под контрол…

Кристин Мари Кавано завърши емисията и излезе от студиото, за да се озове в обятията на Мичъл Томас Нелсън…

Десета глава

Целувки…

— Мич! О, Мич!

— Кристи, скъпа!

Целувки — сладостни и бавни…

— Обичам те! — Кристи искаше да повтаря тези думи отново и отново. — Обичам те безкрайно много!

— О, господи! Нямаш представа колко важно е за мен, че те чувам да го казваш!

Тя обви ръце около шията му.

— Мисля, че имам чудесна идея! — прошепна.

Мич въздъхна дълбоко и отново я целуна. Този път страстно и настойчиво.

След няколко прекрасни мига двамата се отдръпнаха един от друг. Кристи го погледна и забеляза сериозното изражение на лицето му.

— Ще се ожениш ли за мен, Мич? — попита тя.

Очите му придобиха смарагдов оттенък. С треперещи пръсти погали бузата й.

— Сигурна ли си, че го искаш?

— Абсолютно! — Пое дълбоко въздух и повтори въпроса си: — Е, ще се ожениш ли за мен?

— Да, любов моя, ще се оженя за теб! — отговори той, а гласът му трепереше не по-малко от пръстите.

— Сигурен ли си, че го искаш, Мич? — повтори тя неговия въпрос.

Начинът, по който я погледна, бе по-красноречив от самите думи. Кристи никога нямаше да забрави този поглед!

— Абсолютно! — повтори пък той нейния отговор от преди малко.

Устните им отново се сляха в целувка, но след миг Кристи се отдръпна. Без да напуска сигурното убежище на неговите обятия, тя повдигна глава.

— Кога, Мич?

— Какво кога?

— Кога ще се ожениш за мен?

Палава усмивка озари лицето му. Той погали нежно гърба на Кристи и се престори на дълбоко замислен.

— Какво ще кажеш за по-късно, скъпа? — попита след малко, без да отговаря на въпроса й.

Тя тръсна глава, като едва сдържаше смеха си.

— Не е достатъчно скоро! — каза тя.

— Тогава какво ще кажеш за… — започна престорено намръщен Мич.

Точно в този момент вратата на студиото се отвори. Кристи усети как Мич замръзва на място.

Тя отгатна кой е влязъл, още преди да чуе познатия глас на вечно появяващия се в най-неподходящия момент асистент-режисьор:

— Ей, Мич, ти ще… Ъ-ъ-ъ… Няма значение… Това може и да почака.

След секунда вратата на студиото се затвори.

— Кой знае, може пък да има надежда хлапето и да се оправи… — промърмори Мич и отново впи устни в нейните…

Микрофоните на двамата говорители — Кристи и Брент, бяха изключени и докато вървеше някакъв озвучен материал, размениха по няколко реплики за репортажа на Брент за „травмата му“ от засядането в асансьора. Кристи бе прехапала устни и се мъчеше да не се разсмее, защото Линда, която седеше отстрани и извън обсега на камерите, току-що бе направила страхотен комплимент на Брент за репортажа му.

— О, благодаря ти, Линда! — каза сковано Брент Харпър, като правеше всичко възможно да не поглежда привлекателната червенокоска.

— Удоволствието беше мое, Брент! — изчурулика Линда, а усмивката на старателно гримираното й лице приличаше на шоколадов бонбон с плънка от цианкалий — беше сладка и смъртоносна.

Ефектът беше изумителен — Брент се изчерви! След кратко напрегнато мълчание, той се обърна към Кристи:

— Ъ-ъ… Кристи, а ти какво мислиш? — попита с дрезгав от вълнение глас.

Кристи мислеше доста неща, между които и това, че след засядането в асансьора с Линда, Брент прилича на изцеден лимон. За щастие обаче, беше достатъчно тактична, за да му го каже.

— И аз мисля, че репортажът беше много интересен, Брент! — увери го тя. След това млъкна, погледна в текста какво идва наред и отклони поглед от колегата си. Включиха ги в ефир и тя каза: — И така, това беше краят на нашата емисия в шест часа. И преди да се разделим, искам да ви съобщя прекрасна новина за един от членовете на нашето голямо „УИЗ“-семейство. Гримьорката ни Сю Бий Хокинс роди тази сутрин прекрасно малко момченце. Майката и детето се чувстват добре. Сю Бий и съпругът й Боби Лий са решили да нарекат сина си Уолъс, в чест на нашия метеоролог Уоли Паркър…

— Не е ли прекрасно?! — добави Брент, отправяйки ослепителна усмивка към камерата. Въпреки че под дебелия слой пудра все още личеше, че е изчервен, гласът му почти беше възвърнал нормалното си звучене. — Но има и още една гореща новина: преди няколко часа моята колежка Кристи Кавано се измъкна от работа и се омъжи за главния редактор и директор на информационните емисии, Мич Нелсън. Бракосъчетанието бе извършено от съдията Джосая Питърсън Бърнсайд. Поздравления, Кристи! Ние всички много се радваме за вас!

Тя сведе поглед към златната халка на безименния пръст на лявата си ръка.

— Благодаря. Аз също съм много щастлива!

— Разбрах, че един от редакторите, Гюс Мълрони, и нашият режисьор, Дейв Бомън, са ви били свидетели.

— Да, така е.

— Много съжалявам, че бях възпрепятстван да присъствам! Нали бях в асансьора… — При спомена за чувствените часове, прекарани в тъмния асансьор с прекрасната Линда, той прехапа долната си устна, ала бързо се овладя и продължи: — Можех да бъда този, който… — направи артистичен жест — … те предава на младоженеца.

Кристи почти се задави.

— Приключвайте! — прозвуча инструкцията на Дейв Бомън в слушалките им.

— А сега ви оставяме с репортажа за така нареченото „Голямо спиране на електричеството“. Всичко, което ще видите и чуете сега, е събрано и монтирано от нашия редактор Дийн Йейгър. От името на целия екип на „УИЗ“ с вас се разделят Кристин Кавано и…

— … Брент Харпър. Благодарим, че бяхте с нас.

— Чудесно предаване, госпожо Нелсън! Господин Нелсън би искал да ви види колкото е възможно по-скоро в кабинета си — прозвуча в слушалките на Кристи плътният глас на Дейв Бомън…

Кристи вдигна ръка да почука на вратата на кабинета на Мич. „Кабинетът на моя съпруг…“, помисли тя и почука. С всеки изминал миг думата „съпруг“ й харесваше все повече и повече.

— Влез! — извика Мич.

— Искали сте да ме видите, господин Нелсън — започна официално тя, докато затваряше вратата.

Мич се изправи.

— О, да, госпожо Нелсън. Исках да ви видя ей така, между другото…

— Между другото ли?

— Да. Всъщност възнамерявам да направя нещо…

Озова се до нея с един скок, но не направи опит да я докосне.

Последва безкраен миг, през който двамата се гледаха изпитателно. Кристи усети как страните й пламват, а коленете се подкосяват. Ушите й забучаха. Тя протегна ръка и докосна лицето му. Той отвърна на ласката, като целуна нежно ръката й.

— Толкова много години… А ако бях казала „да“ още тогава, в Ню Йорк…

Мич сложи пръсти на устните й.

— Ако беше казала „да“ в Ню Йорк, щеше да е цяло бедствие — заяви убедено той. — По онова време и двамата не бяхме готови за брак. Никога не съжалявай за миналото, скъпа!

— Обичам те, Мич!

— Аз също те обичам, Кристи!

На устните й се появи несигурна усмивка.

— Без „но“, нали?

— Без „но“! — отвърна той и я притисна в обятията си. — Без „ако“! — Устните му потърсиха нейните. — Без „обаче“!

Внезапно токът угасна и кабинетът потъна в тъмнина.

— Мич, какво, по дя… — Изведнъж се сети и възкликна: — Бог да благослови спирането на тока!

Този път Айчарт не успя да прекъсне това, което се случи после. То не бе отразено и в емисията на „УИЗ“ в единайсет часа…

Редактор: Ани Димитрова

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.